ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2088/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олишівка"

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2019, прийняте суддею Невінгловською Ю.М., м. Одеса, повний текст складено 23.09.2019,

у справі №916/2088/19

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Олишівка"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніферманн"

про стягнення 34 536,51 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Олишівка" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніферманн", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 34536,51 грн, з яких: 25019,08 грн основного боргу, 1187,49 грн 3% річних, 3326,12 грн інфляційних втрат та 5003,82 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним збереженням відповідачем грошових коштів, помилково сплачених позивачем під час здійснення розрахунків за укладеним між сторонами договором надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом №41/3-10 від 19.10.2017.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 29.07.2019 відкрито провадження у справі №916/2088/19.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.09.2019 у справі №916/2088/19 (суддя Невінгловська Ю.М.) у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Судове рішення мотивоване помилковим визначенням позивачем підстави поданого ним у даній справі позову, оскільки в якості підстави для звернення з цим позовом Товариством з обмеженою відповідальністю "Олишівка" зазначено порушення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом №41/3-10 від 19.10.2017, що зумовило неправомірне утримання останнім грошових коштів у розмірі 25019,08 грн, у той час як місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що вказані грошові кошти не є заборгованістю за вищезазначеним договором, адже вони набуті Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" без достатньої правової підстави, при цьому суд першої інстанції зауважив, що підстави звернення з позовною заявою визначаються виключно позивачем у справі, яким суд має надати відповідну правову оцінку, відтак неправильна правова кваліфікація позивачем спірних правовідносин є підставою для відмови у задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Олишівка" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2019 у справі №916/2088/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що місцевий господарський суд під час ухвалення рішення дійшов помилкового висновку про неправильну правову кваліфікацію позивачем спірних правовідносин, оскільки, на думку апелянта, правовідносини сторін у даній справі регулюються нормами зобов`язального права, при цьому договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якими регламентовано зобов`язання у зв`язку з набуттям та збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2019 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 1921 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (34536,51 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Олишівка" ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.10.2019 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 19.10.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Олишівка" ("Замовник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спектр Агро Послуг", найменування якого в подальшому було змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" ("Перевізник"), укладено договір надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом №41/3-10 (далі договір №41/3-10 від 19.10.2017), відповідно до пункту 1.1 якого Замовник зобов`язується надавати для перевезення вантажі, а Перевізник приймати їх та виконувати для Замовника перевезення вантажів за заявками Замовника, при цьому обсяг вантажів, строки, місце завантаження та розвантаження, умови маркування, пакування та перевезення обумовлюються цим договором та додатками до нього.

Згідно з пунктом 1.2 договору №41/3-10 від 19.10.2017 Перевізник зобов`язаний виконувати перевезення, а Замовник має забезпечити приймання та відпуск вантажів у порядку та строки, обумовлені цим договором та додатками.

Для надання Перевізником послуг за цим договором сторони підписують заявку, що є додатком до цього договору. Заявка повинна містити наступну інформацію: найменування та характеристики вантажу; час, дата та адреса навантаження та розвантаження з зазначенням вантажовідправника та вантажоотримувача; вимоги до транспорту (автомобіля), його реєстраційні дані; ціна послуг та їх загальна вартість; дані водіїв транспорту та контактні номери; інші дані (пункт 1.4 договору №41/3-10 від 19.10.2017).

За умовами підпункту 2.1.7 пункту 2.1 договору №41/3-10 від 19.10.2017 Перевізник зобов`язаний надати Замовнику протягом 5-ти робочих днів після виконання послуг акт приймання-передачі послуг, товарно-транспортні накладні з відміткою вантажоодержувачів, податкові накладні у формі, передбаченій діючим законодавством, та інші необхідні документи.

В силу пунктів 3.1, 3.3, 3.4 договору №41/3-10 від 19.10.2017 договірна вартість транспортних послуг за цим договором визначається в заявах до договору або відповідно до накладних. Розрахунок з Перевізником за цим договором проводиться в безготівкову порядку шляхом сплати вартості послуг на поточний рахунок Перевізника. Вартість послуг вважається сплаченою Замовником в момент її зарахування на розрахунковий рахунок Перевізника.

Пунктом 4.1 договору №41/3-10 від 19.10.2017 передбачено, що приймання виконаних послуг здійснюється Замовником за актом приймання-передачі. У разі претензій щодо неналежного виконання послуг за цим договором Замовник протягом 5-ти робочих днів з моменту отримання від Перевізника акту приймання-передачі повинен письмово надати Перевізнику свої претензії, у такому разі акт приймання-передання підписується після узгодження заявлених претензій.

У пунктах 5.1, 5.2 договору №41/3-10 від 19.10.2017 сторони узгодили, що у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання порушенням умов, визначених змістом цього договору.

Відповідно до пункту 5.4 договору №41/3-10 від 19.10.2017 у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання за цим договором Перевізник сплачує Замовникові штраф у розмірі 20% від вартості невиконаного або неналежного виконаного зобов`язання за кожний такий випадок.

Згідно з пунктом 8.1 договору №41/3-10 від 19.10.2017 (з урахуванням додаткової угоди №1 від 29.12.2017 до договору №41/3-10 від 19.10.2017) цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2018, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання по ньому зобов`язань сторонами.

У період з 19.10.2017 по 15.01.2018 сторонами були оформлені заявки на перевезення вантажу за договором №41/3-10 від 19.10.2017, а саме: заявка-додаток №1 від 19.10.2017 (строк перевезення вантажу: 19.10.2017-20.10.2017, вартість в грн з урахуванням ПДВ: 2,30 за т/км, перелік супровідних документів: товарно-транспортні накладні №06 від 19.10.2017 та №07 від 19.10.2017); заявка-додаток №2 від 20.10.2017 (строк перевезення вантажу: 20.10.2017-21.10.2017, вартість в грн з урахуванням ПДВ: 2,30 за т/км, перелік супровідних документів: товарно-транспортні накладні №08 від 20.10.2017 та №13 від 20.10.2017); заявка-додаток №3 від 23.10.2017 (строк перевезення вантажу: 23.10.2017-24.10.2017, вартість в грн з урахуванням ПДВ: 2,30 за т/км, перелік супровідних документів: товарно-транспортні накладні №26 від 23.10.2017, №27 від 23.10.2017, №29 від 23.10.2017 та №30 від 23.10.2017); заявка-додаток №4 від 25.10.2017 (строк перевезення вантажу: 25.10.2017-27.10.2017, вартість в грн з урахуванням ПДВ: 2,30 за т/км, перелік супровідних документів: товарно-транспортні накладні №45 від 25.10.2017, №47 від 25.10.2017, №48 від 25.10.2017 та №46 від 25.10.2017); заявка-додаток №5 від 07.11.2017 (строк перевезення вантажу: 08.11.2017-10.11.2017, вартість в грн з урахуванням ПДВ: 2,45 за т/км, перелік супровідних документів: товарно-транспортна накладна №65 від 08.11.2017); заявка-додаток №6 від 16.11.2017 (строк перевезення вантажу: 16.11.2017-19.11.2017, вартість в грн з урахуванням ПДВ: 2,30 за т/км, перелік супровідних документів: товарно-транспортні накладні №36 від 16.11.2017, №35 від 16.11.2017 та №13 від 18.11.2017); заявка-додаток №7 від 15.01.2018 (строк перевезення вантажу: 16.01.2018-18.01.2018, вартість в грн з урахуванням ПДВ: 2,60 за т/км, перелік супровідних документів: товарно-транспортні накладні №56 від 17.01.2018 та №57 від 17.01.2018).

У матеріалах справи наявні копії вищезазначених товарно-транспортних накладних з проставленими на них відмітками вантажоодержувача про отримання вантажу.

На виконання договору №41/3-10 від 19.10.2017 сторонами без зауважень були підписані акти надання послуг, а саме: акт №34 від 19.10.2017 на суму 36266,40 грн (підстава: рахунок №34 від 19.10.2017), акт №35 від 20.10.2017 на суму 36796,32 грн (підстава: рахунок №35 від 20.10.2017), №36 від 24.10.2017 на суму 69187,68 грн (із підстава: рахунок №36 від 24.10.2017), №39 від 27.10.2017 на суму 78914,56 грн (підстава: рахунок №40 від 27.10.2017), №44 від 10.11.2017 на суму 14553,28 грн (підстава: рахунок №44 від 10.11.2017), №45 від 17.11.2017 на суму 28366,54 грн (підстава: рахунок №48 від 17.11.2017), №46 від 18.11.2017 на суму 15802,06 грн (підстава: рахунок №49 від 18.11.2017), №9 від 18.01.2018 на суму 13941,72 грн (підстава: рахунок №9 від 18.01.2018).

Загальна вартість наданих відповідачем послуг за договором №41/3-10 від 19.10.2017 відповідно до вищевказаних актів та рахунків склала 293828,56 грн.

Позивачем на рахунок відповідача були перераховані грошові кошти у загальній сумі 318847,64 грн, про що свідчать наявні у матеріалах справи платіжні доручення №372 від 02.11.2017 на суму 73062,72 грн (призначення платежу: "Оплата за транспортно-експедиційне обслуговування згідно з рахунками №34 від 19.10.2017 та №35 від 20.10.2017"), №373 від 02.11.2017 на суму 69187,68 грн (призначення платежу: "Оплата за транспортно-експедиційне обслуговування згідно з рахунком №36 від 24.10.2017"), №377 від 03.11.2017 на суму 78914,56 грн (призначення платежу: "Оплата за транспортно-експедиційне обслуговування згідно з рахунком №40 від 27.10.2017"), №431 від 17.11.2017 на суму 14553,28 грн (призначення платежу: "Оплата за транспортно-експедиційне обслуговування згідно з рахунком №44 від 10.11.2017"), №370 від 01.11.2017 на суму 69187,68 грн (призначення платежу: "Оплата за транспортно-експедиційне обслуговування згідно з рахунком №36 від 24.10.2017"), №557 від 22.03.2018 на суму 13941,72 грн (призначення платежу: "Оплата за транспортно-експедиційне обслуговування згідно з рахунком №9 від 18.01.2018").

Здійснення Товариством з обмеженою відповідальністю "Олишівка" зазначених платежів підтверджується також наявними у матеріалах справи банківськими виписками по рахункам позивача.

Відповідно до підписаного сторонами акту звірки взаєморозрахунків заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.03.2018 становить 25019,08 грн.

В адресованій відповідачу претензії №43 від 24.05.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Олишівка" просило у строк до 31.05.2019 повернути на банківський рахунок позивача грошові кошти у сумі 25019,08 грн, які були помилково сплачені останнім під час здійснення розрахунків за договором №41/3-10 від 19.10.2017.

Вказана претензія була надіслана Товариству з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" 24.05.2019 засобами поштового зв`язку за адресою, яка значить в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, а саме: 65020, м. Одеса, вул. Базарна, 71, що підтверджується описом вкладення до цінного листа №518 від 24.05.2019 та поштовою накладною №518 від 24.05.2019.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 34536,51 грн, з яких: 25019,08 грн основного боргу, 1187,49 грн 3% річних, 3326,12 грн інфляційних втрат та 5003,82 грн штрафу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд послався на помилкове визначення позивачем підстави поданого ним у даній справі позову, оскільки в якості підстави для звернення з цим позовом Товариством з обмеженою відповідальністю "Олишівка" зазначено порушення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором №41/3-10 від 19.10.2017, що зумовило неправомірне утримання останнім грошових коштів у розмірі 25019,08 грн, у той час як суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказані грошові кошти не є заборгованістю за вищезазначеним договором, адже вони набуті Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" без достатньої правової підстави. Відтак неправильна правова кваліфікація позивачем спірних правовідносин стала підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки вбачає наявність правових підстав для часткового задоволення позову у даній справі з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №41/3-10 від 19.10.2017 є договором перевезення вантажу.

Статтею 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно з частинами першою-третьою статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.

В силу частин першої, другої статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №41/3-10 від 19.10.2017 став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

За умовами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Місцевим господарськи судом встановлено, що загальна вартість наданих відповідачем послуг за договором №41/3-10 від 19.10.2017 відповідно до підписаних сторонами без зауважень актів надання послуг та виставлених позивачу рахунків склала 293828,56 грн, між тим Товариством з обмеженою відповідальністю "Олишівка" на рахунок відповідача були перераховані грошові кошти у загальній сумі 318847,64 грн, про що свідчать наявні у матеріалах справи платіжні доручення, відтак колегія суддів вбачає, що позивачем було помилково перераховано відповідачу 25019,08 грн (318847,64 грн - 293828,56 грн = 25019,08 грн).

За таких обставин, з огляду на відсутність у матеріалах справи заявок, товарно-транспортних накладних або актів наданих послуг за договором №41/3-10 від 19.10.2017 на суму 25019,08 грн, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача відповідних зобов`язань щодо сплати відповідачу коштів на виконання зазначеного договору у розмірі 25019,08 грн, а відтак, як обґрунтовано зазначив місцевий господарський суд, спірні правовідносини сторін склались між ними поза межами договору №41/3-10 від 19.10.2017 та є кондикційними зобов`язаннями.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №917/803/18.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, була відсутня взагалі або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо неправильної правової кваліфікації позивачем спірних правовідносин, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви та що підтверджується самим позивачем в апеляційній скарзі, в якості підстави для звернення до суду з позовом у даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Олишівка" визначило порушення відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором №41/3-10 від 19.10.2017, що зумовило неправомірне утримання останнім грошових коштів у розмірі 25019,08 грн, а не факт набуття Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" вказаної суми грошових коштів без достатньої правової підстави.

Водночас Південно-західним апеляційним господарським судом враховується наступне.

Згідно із частиною першою статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Колегія суддів зауважує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, встановлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Саме таку правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

Між тим суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню, а саме: статтю 1212 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що набуття відповідачем 25019,08 грн відбулось у зв`язку з договором №41/3-10 від 19.10.2017, а саме: під час проведення позивачем розрахунків за вказаним правочином, але не на виконання договірних умов, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин правового механізму, передбаченого приписами статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки підстава для набуття відповідачем вищезазначеної суми грошових коштів була відсутня, що свідчить про безпідставність утримання останнім належних позивачу коштів.

Крім того, колегія суддів вбачає, що позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1187,49 грн 3% річних за період з 18.11.2017 по 15.07.2019, 3326,12 грн інфляційних втрат за період з грудня 2017 року по червень 2019 року та 5003,82 грн штрафу.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України компенсаційні виплати.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №918/47/18.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (пункти 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013).

У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62 97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62 97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.

Колегія суддів зауважує, що під час розгляду позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи господарський суд повинен перевірити здійснений позивачем розрахунок заявлених до стягнення грошових коштів, при цьому обґрунтованість проведеного позивачем розрахунку безпосередньо залежить від правильності визначення ним періоду відповідних нарахувань.

Дослідивши та перевіривши поданий Товариством з обмеженою відповідальністю "Олишівка" до суду першої інстанції розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про неправильність останнього, оскільки позивачем невірно визначено дату прострочення виконання грошового зобов`язання з огляду на наступне.

Зі здійсненого позивачем розрахунку вбачається, що датою прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення відповідачем Товариству з обмеженою відповідальністю "Олишівка" 25019,08 грн останнім визначено 18.11.2017, тобто дату отримання відповідачем зазначеної суми помилково сплачених коштів.

В силу частини другої статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Колегія суддів враховує, що вимога позивача про повернення грошових коштів у сумі 25019,08 грн, які були помилково сплачені останнім під час здійснення розрахунків за договором №41/3-10 від 19.10.2017, була адресована відповідачу у вигляді претензії №43 від 24.05.2019, при цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що датою пред`явлення вимоги є не дата складання претензії, а дата отримання останньої відповідачем, тобто ознайомлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" з її змістом.

Південно-західний апеляційний господарський зазначає, що докази на підтвердження дати отримання відповідачем претензії №43 від 24.05.2019 у матеріалах справи відсутні, між тим, з огляду на те, що вказана претензія була надіслана Товариству з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" 24.05.2019 засобами поштового зв`язку за адресою, яка значить в Єдиному державному реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань, а саме: 65020, м. Одеса, вул. Базарна, 71, що підтверджується описом вкладення до цінного листа №518 від 24.05.2019, а також беручи до уваги те, що нормативний строк пересилання вказаного поштового відправлення відповідно до Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013, складає 6 днів, вказана претензія була доставлена до об`єкта поштового зв`язку місця вручення 30.05.2019. Враховуючи передбачений законом семиденний строк для виконання відповідачем свого обов`язку за даною вимогою, колегія суддів дійшла висновку про те, що 06.06.2019 є останнім днем виконання відповідачем зобов`язання з повернення позивачеві грошових коштів, безпідставно утриманих Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніферманн". Відтак початковою датою прострочення виконання грошового зобов`язання є 07.06.2019 і саме з цієї дати мають нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних.

За таких обставин, у зв`язку з тим, що під час розрахунку інфляційних втрат та 3% річних Товариством з обмеженою відповідальністю "Олишівка" було невірно визначено період прострочення виконання грошового зобов`язання, апеляційний господарський суд здійснив власний розрахунок в межах заявленого позивачем періоду та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 80,20 грн 3% річних, нарахованих за період з 07.06.2019 по 15.07.2019. У задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційний втрат, нарахованих на суму заборгованості за червень місяць 2019 року, слід відмовити, оскільки у червні місяці 2019 року індекс інфляції становив 0,955, тобто мала місце дефляція.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 5003,82 грн штрафу колегія суддів зазначає наступне.

У пунктах 5.1, 5.2 договору №41/3-10 від 19.10.2017 сторони узгодили, що у випадку порушення зобов`язання, що виникає з цього договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання порушенням умов, визначених змістом цього договору.

Відповідно до пункту 5.4 договору №41/3-10 від 19.10.2017 у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання за цим договором Перевізник сплачує Замовникові штраф у розмірі 20% від вартості невиконаного або неналежного виконаного зобов`язання за кожний такий випадок.

Отже, з огляду на те, що обов`язок з повернення позивачу грошових коштів у розмірі 25019,08 грн виник у Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" в силу приписів закону, а саме: статті 1212 Цивільного кодексу України, а не на підставі укладеного між сторонами договору №41/3-10 від 19.10.2017, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування до відповідача заходів відповідальності, передбачених вищезазначеним договором, що є підставою для відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2019 у справі №916/2088/19 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 73%).

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олишівка" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2019 у справі №916/2088/19 скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Олишівка" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Олишівка" 25019,08 грн основного боргу, 80,20 грн 3% річних та 1402,33 грн судового збору за подання позовної заяви.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніферманн" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Олишівка" 2103,50 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 27.12.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук