ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2019 Справа № 904/4710/19
за позовом Приватного акціонерного товариства "Краснодонвугілля", м. Сєвєродонецьк, Луганська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробнича фірма Топстар", м.Дніпро

про визнання недійсним третейського застереження

Суддя Ліпинський О.В.

Секретар судового засідання Перебийніс О.О.

Представники:

від позивача не з`явився

від відповідача Чехута В.М. ордер серії КС № 527428 від 29.10.2019 адвокат

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Краснодонвугілля" (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальність "Науково-виробнича фірма Топстар" (далі - Відповідач) про визнання недійсним третейського застереження, яке викладене в пункті 9.2 договору №20/27-У/01-15 КУО на поставку ресурсів від 30.01.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п. 9.2 договору №20/27-У/01-15 КУО на поставку ресурсів від 30.01.2015, який містить третейське застереження, не відповідає вимогам законодавства. В порушення вимог ч.1 ст.8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" третейське застереження визначає порядок вирішення спорів за вказаним договором лише у визначеному третейському суді. Однак, третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції. Крім того, законодавством передбачено право, а не обов`язок з передачі спору на вирішення третейського суду.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області суду від 05.11.19 відкрито провадження у справі №904/4710/19 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 28.11.19.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, за змістом якого вказав на те, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є угодою про обрання одного із способів вирішення спору. Викладене в договір третейське застереження є обов`язковим для сторін договору внаслідок добровільного погодження ними такої умови, а тому не суперечить нормам законодавства та не свідчить про обмеження права сторони на судовий захист.

Крім того, заперечуючи проти позову, Відповідач посилався на пропуск Позивачем строку позовної давності з приводу чого подав відповідну заяву.

28.11.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 17.12.2019.

В судове засідання 17.12.19 позивач явку представника не забезпечив, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

В порядку ст.ст. 233, 240 ГПК України, в судовому засіданні 17.12.2019 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, складання повного рішення відкладено на строк до десяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні, заслухавши стислий зміст заперечень відповідача, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

30.01.15 між Приватним акціонерним товариством "Краснодонвугілля" (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково - виробнича фірма Топстар" (далі - Постачальник) укладено договір №20/27-У/01-15КУО, згідно з п.1.1 якого, постачальник зобов`язується передати, а покупець - прийняти та сплатити матеріали на умовах, визначених даним договором.

Відповідно до п. 9.1 договору, сторонами погоджено, що всі спори та розбіжності, які виникають у зв`язку з даним договором або які відносяться до його укладення, зміни, виконання, порушення, розірвання, недійсності, вирішуються шляхом переговорів.

Пунктом 9.2 договору визначено, якщо спори та розбіжності, визначені в п. 9.1 даного договору, не будуть врегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється відповідно до матеріального права України в Постійно діючому Регіональному третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" (відповідно до регламенту вказаного суду) рішення якого є обов`язковим для сторін та підлягає виконанню сторонами в строки, зазначені в рішенні суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що третейське застереження, викладене в п. 9.2. договору, не відповідає вимогам закону, порушує його права на звернення до суду за захистом порушених прав.

Позивач вважає, що оскаржуване третейське застереження є недійсним, оскільки третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції, а тому встановлення в договорі третейської угоди, якою визначено порядок вирішення спорів лише відповідним третейським судом, є порушенням ст. 55, 64 Конституції України та ст. 5 Закону України "Про третейські суди", якою визначено право, а не обов`язок передачі спору на вирішення третейського суду.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 12 Закону України "Про третейські суди" визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Заперечуючи щодо позовних вимог відповідач вказує на те, що викладене в договір третейське застереження є обов`язковим для сторін договору внаслідок добровільного погодження ними такої умови, а тому не суперечить нормам законодавства та не свідчить про обмеження права сторони на судовий захист.

Відповідно до ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: незаконність змісту правочину; недотримання форми, суб`єктного складу; невідповідність волі - волевиявленню.

Згідно зі ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним п. 9.2 договору посилається на порушення вимог ст. 55, 64 Конституції України та ст.12 Закону України "Про третейські суди".

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02.11.2004 N 15-рп/2004). Тому в контексті ст. 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому ст. 2, ст. 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п`ятою статті 55 Конституції України.

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (ст.125 Конституції України). Отже, з аналізу положень Закону України "Про третейські суди" випливає, що третейські суди є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 2 Закону України "Про третейські суди" визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Статтею 12 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається в письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Як встановлено у даній справі, третейську угоду погоджено позивачем та відповідачем у вигляді третейського застереження при укладенні господарського договору.

З огляду на викладене, спірна третейська угода про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є угодою про обрання одного із способів вирішення спору

Таким чином, третейське застереження, визначене п. 9.2 договору поставки, відповідає вимогам статей 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди" і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Разом з тим, за змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що в задоволенні заявлених вимог відмовлено внаслідок їх необґрунтованості, обставини пропуску позивачем строку позовної давності судом не досліджуються.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-79, 86, 91, 129, 231, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили у відповідності до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 24.12.2019

Суддя О.В. Ліпинський