РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.12.2019Справа № 910/12788/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Князькова В.В., розглянувши у письмовому провадженні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт», м. Київ

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», м. Київ

про стягнення 100 000,00 грн,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення 100 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним як страховиком транспортного засобу «Peugeot 3008», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснено виплату страхувальнику страхового відшкодування, внаслідок чого до позивача на підставі статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України перейшло право вимоги в межах здійснених фактичних затрат та ліміту відповідальності до відповідача як особи, якою застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу «TOYOTA», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , якого визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

07.10.2019 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків в позовній заяві.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Частиною 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що малозначні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

Згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 562 та № 570 ухвалу суду від 11.10.2019 отримано відповідачем 16.10.2019.

Однак, у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, відповідач не подав до суду відзив на позов, тобто не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим статтею 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» не скористалось наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

При цьому, оскільки до суду не надходило клопотань учасників справи або одного з них в порядку частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на відсутність у суду підстав для виклику сторін з власної ініціативи, господарський суд розглядає справу без проведення судового засідання.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступні фактичні обставини справи.

05.04.2018 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АІС Автоцентр Дніпро» (страхувальник) укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу № 0112-000748 (далі - договір), відповідно до умов якого позивачем застраховано майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «PEUGEOT 3008», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Додатковою угодою від 11.06.2018 за № 0112-000748 до договору добровільного страхування транспортного засобу внесені зміни до договору, а саме: викладено пункт 8 розділу І договору в наступній редакції: «страховий тариф складає 1,9%»; викладено п. 9 розділу І договору в наступній редакції: «страховий платіж складає 20 357,44 грн); викладено п. 14 розділу І договору в наступній редакції: « 1й платіж складає 10 178,72 грн до 05.04.2018, 2й платіж складає 10 178,72 грн - протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту укладання відповідної додаткової угоди».

Строк дії Договору встановлено з 16.06.2016 до 05.07.2018.

12.06.2018 у місті Дніпро відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «PEUGEOT», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та транспортного засобу «TOYOTA», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду УПП № 093214.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09.10.2018 у справі № 201/8281/18 (номер провадження № 1-кп/201/647/2018) кримінальне провадження стосовно ОСОБА_2 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - закрито, у зв`язку з примиренням його з потерпілим, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності.

Згідно з рахунком на оплату № D від 31/07/2018, який виставлено Товариством з обмеженою відповідальністю «АІС Автоцентр Дніпро», вартість відновлювальних робіт та замінних деталей транспортного засобу «PEUGEOT 3008», державний реєстраційний номер Б/Н , становить 496 085,65 грн з урахуванням ПДВ.

Також матеріали справи містять копію звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 25911 від 30.072018, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП Цурпаленко Є.В. (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності 895/17 від 11.09.2017), згідно з яким вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «PEUGEOT 3008», державний реєстраційний номер Б/Н , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 566 803,73 грн з урахуванням ПДВ.

Страховим актом № 9223 від 01.02.2019 позивач визнав дорожньо-транспортну пригоду, що сталась 12.06.2018, страховим випадком та призначив до виплати страхове відшкодування за Договором у розмірі 496 085,65 грн відповідно до рахунку, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «АІС Автоцентр Дніпро».

Згідно з платіжними дорученнями №802 від 01.02.2019 на суму 50 000,00 грн, № 803 від 04.02.2019 на суму 50 000,00 грн, № 617 від 04.02.2019 на суму 50 000,00 грн, № 4309 від 14.03.2019 на суму 50 000,00 грн, № 4914 від 19.06.2019 на суму 50 000,00 грн, №994 від 12.07.2019 на суму 100 000,00 грн, № 5109 від 15.07.2019 на суму 46 085,65 грн, № 5159 від 19.07.2019 на суму 50 000,00 грн позивачем було сплачено на рахунок Товариством з обмеженою відповідальністю «АІС Автоцентр Дніпро» грошові кошти в сумі 446 085,65 грн.

Одночасно з цим, судом встановлено, що на час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля «TOYOTA», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 була застрахована відповідачем на підставі договору (полісу) №АК9837394. Поліс діяв станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 12.06.2018.

01.03.2019 позивач направив відповідачу претензію щодо виплати страхового відшкодування в порядку регресу вих. № 0169 від 01.03.2019, в якій заявив вимогу про відшкодування сплаченої ним суми в розмірі 100 000,00 грн. Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем відповіді на звернення позивача.

Відтак, спір у справі виник у зв`язку з неправомірною, як вказує позивач, відмовою відповідача у сплаті страхового відшкодування в сумі 100 000,00 грн.

Розглянувши доводи позивача, на яких ґрунтується позовна заява, та відповідні заперечення відповідача, господарський суд зазначає наступне.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України та статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Отже, у справі, що розглядається, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Пунктом 5 статті 11 ЦК України закріплено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною шостою статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що відповідно до ухвали судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09.10.2018 у справі № 201/8281/18 кримінальне провадження стосовно ОСОБА_2 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - закрито, у зв`язку з примиренням його з потерпілим, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності.

Судом прийнято до уваги, що відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у конкретній справі.

Дослідивши вищезазначену ухвалу та проаналізувавши наявне в матеріалах справи схематичне зображення положення автомобілів на дорожній смузі, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_2 , під час керування транспортним засобом марки/моделі «TOYOTA», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , вбачались ознаки адміністративного правопорушення, що призвели до дорожньо-транспортної пригоди, що відбулась 12.06.2018.

Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «TOYOTA», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який порушив правила безпеки дорожнього руху, що призвело до дорожньої транспортної пригоди, застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна», то в даному випадку особою, відповідальною за завдану шкоду, відповідно положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності та нормами вказаного Закону, є відповідач.

Згідно з ч. 2 ст. 999 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Частиною 3 статті 985 Цивільного кодексу України передбачено, що особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

За змістом пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Системний аналіз положень Закону дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов`язкового страхування відповідальності страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди на умовах, визначених саме цим законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За загальним правилом, згідно з положеннями статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями статті 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

При цьому, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 Цивільного кодексу України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Господарський суд звертає увагу учасників справи, що у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23.12.2015 у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Так, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність (пункти 73, 74 постанови).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності особи, яка винна у дорожньо-транспортній пригоді, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу (у разі наявності такої різниці) на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Такі висновки суду відповідають також правовій позиції Верховного Суду України, викладеним у постановах від 22.03.2017 у справах №3-1344гс16, 3-1304гс16.

Судом встановлено, що наведені у рахунку-фактурі СТО матеріли, деталі та роботи знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з завданими Застрахованому автомобілю пошкодженнями внаслідок ДТП, що відображені в довідці поліції про ДТП, і відповідачем не надано доказів протилежного.

Відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічну позицію викладено в ст. 9 Закону України "Про страхування".

Ураховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов`язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (100 000 грн) і в межах суми фактичних затрат (тобто, не більше суми фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей (0), та за мінусом франшизи (0 грн).

Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу АК9837394 та положення статей 12, 22, 29, 33 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статей 9, 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1192 ЦК України, у відповідача в зв`язку з настанням ДТП виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту відповідальності Відповідача, як страховика, за спірним страховим випадком (100 000,00 грн), не більше вартості відновлювального ремонту Застрахованого автомобіля (446 085,65 грн), виходячи з суми, право на вимогу якої перейшло до позивача в зв`язку з виплатою страхового відшкодування (100000 грн.), та за мінусом франшизи (0 грн.), а отже в сумі 100 000,00 грн.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, матеріалами справи (довідкою про ДТП, ухвалою суду про закриття кримінального провадження, актом огляду транспортного засобу) підтверджуються як обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження транспортного засобу, застрахованого позивачем, так і факт здійснення останнім виплати страхового відшкодування (платіжні доручення №802 від 01.02.2019 на суму 50 000,00 грн, № 803 від 04.02.2019 на суму 50 000,00 грн, № 617 від 04.02.2019 на суму 50 000,00 грн, № 4309 від 14.03.2019 на суму 50 000,00 грн, № 4914 від 19.06.2019 на суму 50 000,00 грн, №994 від 12.07.2019 на суму 100 000,00 грн, № 5109 від 15.07.2019 на суму 46 085,65 грн, № 5159 від 19.07.2019 на суму 50 000,00 грн про підтвердження страхової виплати в частині зарахування в рахунок оплати страхового платежу у розмірі 446 085,65 грн).

За висновками суду, правомірними є вимоги позивача про відшкодування відповідачем виплаченого страхового відшкодування в розмірі 100 000,00 грн.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» суми відшкодування в розмірі 100 000,00 грн.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги висновки суду про задоволення позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи в розмірі 1 921,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення 100 000,00 грн - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (04053, м. Київ, вул. Січових стрільців, буд. 40; ідентифікаційний код 20782312) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (04073, м. Київ, провул. Балтійський, буд. 20; ідентифікаційний код 22229921) страхове відшкодування в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 24.12.2019.

Суддя В.В. Князьков