ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2019 р. Справа№ 910/6231/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2019

у справі №910/6231/19 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Бонус»

до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікс Агро»

про стягнення 2 692 752,18 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Бонус» (далі - ТОВ «ЮК «Бонус», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» (далі - ПрАТ «Райз-Максимко», відповідач) про стягнення заборгованості 2 692 752,18 грн, з яких 2 336 659,51 грн основного боргу, 267 062,63 грн інфляційних втрат та 89 030,04 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №КПМ-0039П від 24.04.2017 в частині оплати за поставлений товар, право на отримання якої позивач отримав на підставі договору відступлення права вимоги (цесії) №17250 від 25.02.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.06.2019 залучено до участі у справі №910/6231/19 Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікс Агро» (далі - ТОВ «Мікс Агро», третя особа) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19 позов задоволено, стягнуто з ПрАТ «Райз-Максимко» на користь ТОВ «ЮК «Бонус» заборгованість у розмірі 2 336 659,51 грн, інфляційні втрати в сумі 267 062,63 грн, 3% річних в розмірі 89 030,04 грн та 40 391,29 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що в порушення умов договору поставки відповідач за поставлений товар не розрахувався, у зв`язку з чим у покупця виникла заборгованість у сумі 2 336 659,51 грн; до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги до боржника щодо належного виконання обов`язку на вказану суму за договором поставки, проте відповідач таку вимогу не задовольнив, заборгованість не сплатив; договором поставки заборонено передавати обов`язки за договором, а не права, тому доводи відповідача щодо недійсності договору відступлення права вимоги (цесії) № 17250 від 25.02.2019 є безпідставними.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ПрАТ «Райз-Максимко» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що ухвалене за неповного встановлення судом обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказує на те, що за умовами договору поставки жодна із сторін не має права передавати обов`язки за цим договором третій особі без письмової згоди іншої сторони, а тому укладений між позивачем та третьою особою договір цесії не відповідає вимогам законодавства; у нового кредитора виникає не лише право вимагати виконання обов`язку боржником, але й обов`язок прийняти належне виконання зобов`язання боржником; у договорі поставки сторони погодили заборону на вчинення будь-яких дій щодо передання матеріалів, інформації, відомостей, розголошення умов самого договору поставки без погодження іншої сторони; на момент відхилення заяви про зобов`язання третьої особи надати докази вчинення останнім певних дій суд безпідставно виходив з того, що третьою особою не заперечується факт невчинення відповідних дій, оскільки надані останнім письмові пояснення були підписані адвокатом Ревою С.В. без надання документів на підтвердження його повноважень; припинення здійснення відповідачем оплати за договором поставки спричинено зверненням до нього третіх осіб щодо невідповідності якості поставленого товару.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «Райз-Максимко» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19, призначено до розгляду на 11.12.2019, встановлено ТОВ «ЮК «Бонус» та ТОВ «Мікс Агро» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу та для подання заперечень щодо заяви скаржника про зупинення провадження у справі.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на правомірність укладення між позивачем та третьою особою договору цесії, оскільки такий вид договору передбачений чинним законодавством та передбачає передачу від первісного до нового кредитора усіх первинних документів, які засвідчують право вимоги; договір цесії в судовому порядку недійсним не визнавався, а тому є належним та допустимим доказом у справі; відповідач не надає доказів, в чому полягає порушення його прав, при виконанні ним зобов`язання зі сплати залишку коштів за товар із санкціями за прострочення сплати на користь позивача, як нового кредитора, а не на користь третьої особи, як первісного кредитора; доводи апелянта про відсутність повноважень у адвоката Реви С.В. спростовуються наявною в матеріалах справи довіреністю на представництво інтересів третьої особи; законодавством не заборонено одному й тому ж самому представнику в одному судовому процесі представляти одночасно інтереси позивача і третьої особи, враховуючи ту обставину, що третю особу залучено до участі у справі саме на стороні позивача.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшли: 08.11.2019 від позивача - заперечення на клопотання скаржника про зупинення провадження у справі; 11.12.2019 від відповідача - клопотання про витребування доказів та клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 у задоволенні клопотання ПрАТ «Райз-Максимко» про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/11278/19 відмовлено, розгляд апеляційної скарги відкладено на 23.12.2019.

23.12.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому останній просив витребувати у ТОВ «ЮК «Бонус» та ТОВ «Мікс Агро» документи, які підтверджують передачу копій документів та документованої інформації, яка є важливою для здійснення права вимоги, що відступається за договором відступлення права вимоги (цесії) №17250.

В обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначив, що вищевказаним договором цесії передбачена умова, згідно якої цедент (третя особа) має в момент підписання такого договору передати цесіонарію (позивачеві) первинні документи, на підставі яких виникає заборгованість боржника (відповідача), однак, позивач та третя особа не надали докази передання таких документів.

Поставивши на обговорення заявлене відповідачем клопотання про витребування доказів, проти якого представник позивача та третьої особи заперечив, судова колегія, вислухавши з цього приводу думку представників учасників справи, порадившись, ухвалила залишити його без розгляду на підставі приписів ч. 2 ст. 207 ГПК України як таке, що було заявлено поза межами підготовки справи до розгляду без обґрунтування поважності причин пропуску строку подання.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19 скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача та третьої особи проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

23.12.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 24.04.2017 між ТОВ «Мікс Агро» (у тексті договору - постачальник) та ПрАТ «Райз-Максимко» (у тексті договору - покупець) було укладено договір поставки №КПМ-0039П (далі - договір поставки), відповідно до якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити кормові добавки, вказані у специфікаціях.

Згідно з п. 3.1 договору поставка здійснюється на умовах згідно правил Інкотермс - 2010. Умови поставки - DAP.

Відповідно до п. 3.6. договору поставки, датою поставки товару на умовах DAP вважається дата підписання покупцем видаткової накладної постачальника на поставку товару, що проводиться після розвантаження в місці призначення, а саме, склад покупця за адресою: Хмельницька обл., Кам`янець-Подільський р-н, с. Гуменці, вул. Вербецьке шосе, 1.

Згідно з розділом 4 договору поставки ціна за одиницю товару, загальна вартість товару, що поставляється, строки поставки, кількість поставки, зазначається сторонами у специфікаціях до договору. Розрахунки за поставлений згідно договору товар здійснюється на умовах, визначених у специфікаціях до договору, а саме перерахунку коштів на поточний рахунок постачальника на підставі виставленого рахунку та після підписання відповідно специфікації. Оплата вважається здійсненою в момент надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 11.2. договору поставки передбачено, що жодна із сторін не має права передавати обов`язки за цим договором третій особі без письмової згоди іншої сторони.

14.12.2017 між відповідачем та третьою особою було підписано специфікацію №9 до договору поставки, якою сторони узгодили поставку преміксу КМ КН 0,25% (ЛК) на загальну суму 1 171 500,00 грн. Відповідно до п. 4 специфікації умови оплати: 100% передоплата.

27.12.2017 між відповідачем та третьою особою було підписано специфікацію №10 до договору поставки, якою сторони узгодили поставку преміксу КМ КН 0,25% (ЛК) на загальну суму 1 171 500,00 грн. Відповідно до п. 4 специфікації умови оплати: 100% передоплата.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2017 та 29.12.2017 третьою особою було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 2 336 659,51 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними №762 та № 802 відповідно.

Однак, в порушення умов договору поставки, відповідач поставлений товар не оплатив, внаслідок чого виникла заборгованість перед третьою особою в розмірі 2 336 659,51 грн, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

25.02.2019 між ТОВ «Мікс Агро» (у тексті договору - цедент) та ТОВ «ЮК «Бонус» (у тексті договору - цесіонарій) було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 17250 (далі - договір цесії), згідно з яким цедент відступає цесіонарію, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові на суму 2 336 659,51 грн.

Відповідно до п. 2 договору цесії за умовами цього договору цесіонарій стає новим кредитором у зобов`язанні та набуває право вимагати від боржника належного виконання обов`язку на суму 2 336 659,51 грн, яке виникло між цедентом та ПрАТ «Райз-Максимко» на підставі: договору поставки №КПМ-0039П від 24.04.2017, що підтверджується видатковими накладними:

- №762 від 15.12.2017 на суму 1 171 500,00 грн

- №802 від 29.12.2017 на суму 1 171 500,00 грн.

До цесіонарія переходить зазначене вище право вимоги цедента в обсязі та на умовах, що зазначене в пункті 2 цього договору та існує на момент укладення цього договору у зв`язку з непроведенням боржником розрахунків.

Згідно з п. 4 договору до цесіонарія переходять усі права, які забезпечують виконання обов`язків боржника, а також право на стягнення всіх штрафних санкцій за весь період дії договору поставки, в тому числі, 3% річних, індексу інфляції та судового збору.

25.02.2019 позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги, в якому вказувалось про те, що на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) №17250 від 25.02.2019 борг за поставку товару на загальну суму 2 336 659,51 грн підлягає сплаті ТОВ «ЮК «Бонус».

01.03.2019 вказане повідомлення разом з копією договору цесії було отримано відповідачем, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак, залишене останнім без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення ТОВ «Мікс Агро» та ПрАТ «Райз-Максимко» договору поставки №КПМ-0039П від 24.04.2017 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання вказаного договору поставки третьою особою було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 2 336 659,51 грн, що підтверджується видатковими накладними №762 від 15.12.2017 на суму 1 171 500,00 грн та №802 від 29.12.2017 на суму 1 171 500,00 грн (а.с. 18, 20).

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

У п. 4 специфікацій №9 та №10 до договору поставки сторони погодили, що покупець зобов`язаний оплатити поставлений товар на умовах 100% передоплати.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, в порушення умов вказаного договору, відповідач за поставлений товар у визначений термін не розрахувався, у зв`язку з чим у ПрАТ «Райз-Максимко» виникла заборгованість перед ТОВ «Мікс Агро» у сумі 2 336 659,51 грн.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що припинення ним оплати за договором поставки було зумовлено зверненням до нього третіх осіб щодо невідповідності якості поставленого товару, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що не підтверджуються жодними доказами у справі.

Як встановлено місцевим господарським судом, 25.02.2019 між позивачем та третьою особою було укладено договір відступлення права вимоги (цесії) №17250 від 25.02.2019, відповідно до якого третя особа відступила позивачеві, а позивач набув право вимоги на суму 2 336 659,51 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно з ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Як було зазначено вище, 25.02.2019 позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення про відступлення права вимоги та копію відповідного договору.

За таких обставин, у даному випадку право вимоги сплати заборгованості за договором поставки у сумі 2 336 659,51 грн було передано від ТОВ «Мікс Агро» до ТОВ «ЮК «Бонус» за договором цесії, проте відповідач таку вимогу не задовольнив, заборгованість на користь позивача не сплатив.

При цьому, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відхилення доводів відповідача про недійсність договору цесії у зв`язку з відсутністю згоди відповідача на вчинення такого правочину, передбаченої п. 11.2. договору поставки.

Так, відповідно до п. 11.2. договору поставки жодна із сторін не має права передавати обов`язки за цим договором третій особі без письмової згоди іншої сторони.

З наведеного положення договору вбачається, що останнім заборонено передавати обов`язки за цим договором, а не права.

Враховуючи, що за договором відступлення права вимоги (цесії) №17250 від 25.02.2019 третя особа передала своє право вимоги за договором поставки, колегія суддів вважає, що у даному випадку не відбулось порушення п. 11.2 договору поставки.

Крім того, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про порушення при укладенні договору цесії положень п. 9.1 договору поставки, відповідно до якого сторони погодилися, що текст договору, будь-який матеріал, інформація, відомості, що стосуються договору, є конфіденційними і не можуть передаватися третім особам без попередньої письмової згоди іншої сторони, крім випадків, коли така передача пов`язана з одержанням офіційних дозволів, документів для виконання договору або сплати податку, інших обов`язкових платежів, а також у випадках, передбачених чинним законодавством України. Сторони домовилися, що за порушення цього пункту винна сторона повинна відшкодувати добросовісній стороні понесені останньою збитки.

Так, виходячи зі змісту наведеного положення договору та в силу вимог ст. 517 ЦК України, позивач та третя особа мали право на укладення договору цесії, як такого, що передбачений чинним законодавством та передбачає передачу від первісного до нового кредитора усіх первинних документів, які засвідчують право вимоги.

Також колегія суддів звертає увагу, що приписами ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Однак, відповідачем не надано жодних доказів визнання недійсним договору відступлення права вимоги (цесії) №17250 від 25.02.2019 в судовому порядку.

З огляду на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідача щодо недійсності договору відступлення права вимоги (цесії) № 17250 від 25.02.2019, у зв`язку з чим вимога ТОВ «ЮК «Бонус» про стягнення з ПрАТ «Райз-Максимко» грошових коштів у сумі 2 336 659,51 грн підлягає задоволенню.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 267 062,63 грн інфляційних втрат та 89 030,04 грн 3% річних, нарахованих на заборгованість за кожною окремою накладною за період з 16.12.2017 та з 30.12.2017 відповідно по 10.04.2019.

За приписами статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та втрат від інфляції за заявлений позивачем період прострочення, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що останні відповідають вимогам чинного законодавства, є арифметично правильними, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 267 062,63 грн інфляційних втрат та 89 030,04 грн 3% річних.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, а саме, стягнення з ПрАТ «Райз-Максимко» на користь ТОВ «ЮК «Бонус» 2 336 659,51 грн заборгованості, 267 062,63 грн інфляційних втрат та 89 030,04 грн 3% річних.

При цьому, судова колегія відхиляє доводи скаржника про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права, що на думку позивача виразилось, зокрема, в діях суду щодо відхилення судом його заяви про зобов`язання ТОВ «Мікс Агро» надати докази вчинення останнім певних дій, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у вказаній заяві відповідач просив суд зобов`язати третю особу надати докази вчинення останнім наступних дій:

- отримання ТОВ «Мікс Агро» попередньої письмової згоди від ПрАТ «Райз-Максимко» на передачу обов`язків за договором третій особі, в порядку пункту 11.2. розділу 11 договору поставки №КПМ-0039П від 24.04.2017;

- отримання ТОВ «Мікс Агро» попередньої письмової згоди від ПрАТ «Райз-Максимко» на передачу будь-яких матеріалів, інформації, відомостей, що стосуються договору, третій особі, в порядку пункту 9.1. розділу 9 договору поставки №КПМ-0039П від 24.04.2017;

- волевиявлення та вчинення (підписання) ТОВ «Мікс Агро» правочину, за яким здійснено відступлення права вимоги на суму 2 336 659,51 грн на підставі договору поставки №КПМ-0039П від 24.04.2017 ТОВ «ЮК «Бонус».

Розглянувши подану відповідачем заяву про зобов`язання учасників справи надати докази вчинення певних дій, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що третьою особою не заперечувався факт невчинення відповідних дій, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд правомірно відхилив вказану заяву ПрАТ «Райз-Максимко».

Водночас, посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи належного та допустимого доказу, який би підтверджував волевиявлення ТОВ «Мікс Агро», з огляду на те, що пояснення по справі від 22.06.2019 №305 були підписані адвокатом Ревою С.В. без надання документів на підтвердження його повноважень, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та такими, що спростовуються наявною в матеріалах справи довіреністю на представництво інтересів третьої особи (а.с. 122).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, на переконання колегії суддів, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПрАТ «Райз-Максимко» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 у справі №910/6231/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6231/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 28.12.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

С.Я. Дикунська