ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1201/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання Станковій І.М.,

за участю представників:

від Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича - Гудков С.О.,

від Виконавчого комітету Одеської міської ради - Бойко Г.М.,

від Одеської міської ради - Бойко Г.М.,

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Коюда М.А.,

розглянувши апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 26.09.2019, прийняте суддею Цісельським О.В., м. Одеса, повний текст складено 07.10.2019,

у справі №916/1201/19

за позовом: Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича

до відповідача: Виконавчого комітету Одеської міської ради

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

-Одеської міської ради;

-Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

про визнання незаконними та скасування рішення і свідоцтва про право власності

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 р. Фізична особа-підприємець Омельчук Андрій Володимирович звернувся з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" в частині реєстрації за Одеською міською радою підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а також визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нежилі підвальні приміщення №801 загальною площею 136,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 02.04.2007 на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю набуття територіальною громадою міста Одеса в особі Одеської міської ради права комунальної власності на підвальне приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, оскільки вказане приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, що призначене для забезпечення експлуатації будинку і побутового обслуговування його мешканців та належать на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у зазначеному будинку.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.05.2019 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі №916/1201/19 та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Одеську міську раду та Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.09.2019 у справі №916/1201/19 (суддя Цісельський О.В.) позов задоволено повністю; визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" в частині реєстрації за Одеською міською радою підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1; визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нежилі підвальні приміщення №801 загальною площею 136,5 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 02.04.2007 на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007; стягнуто з Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича витрати по сплаті судового збору у розмірі 3842 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідачем безпідставно та всупереч приписам законодавства оформлено за територіальною громадою міста Одеса в особі Одеської міської ради право власності на допоміжне підвальне приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, чим порушено право співвласників квартир та нежитлових приміщень у зазначеному будинку володіти та користуватися спірним приміщенням. Крім того, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначеного статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 129 Конституції України, місцевим господарським судом встановлено, що позивачем з поважних та незалежних від його волевиявлення підстав був пропущений строк позовної давності, у зв`язку з чим зазначений строк підлягає поновленню, а порушене право позивача - захисту.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Виконавчий комітет Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 26.09.2019 у справі №916/1201/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд при ухваленні рішення дійшов помилкового висновку щодо належності спірного приміщення до категорії допоміжних, оскільки необхідною передумовою віднесення приміщення до вказаної категорії є розміщення в ньому вузлів управління тих чи інших комунікаційних мереж, а не просто загальнобудинкових інженерних мереж, при цьому проведений судом першої інстанції огляд спірного приміщення, результати якого оформлені відповідним протоколом, не є належним доказом того, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 підвальне приміщення призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Водночас апелянт звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що позивач одноособово використовує спірне підвальне приміщення в якості об`єкта комерційної нерухомості для розміщення власного складу. Крім того, Виконавчий комітет Одеської міської ради зауважує, що наявний у матеріалах справи висновок експерта, складений за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.09.2019, викликає сумніви щодо його правильності, як у місцевого господарського суду, що стало підставою для проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням, так і у апелянта, оскільки зазначений висновок не дає конкретної відповіді на поставлені експерту питання, між тим суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про призначення повторної судової експертизи. Скаржник також зазначає про відсутність порушеного права позивача, а також про те, що останній не є представником усіх співвласників квартир та нежитлових приміщень у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 Водночас скаржник наголошує на пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд обмежився вказівкою на наявність поважних причин для поновлення Фізичній особі-підприємцю Омельчуку Андрію Володимировичу зазначеного строку, не посилаючись при цьому на жодні конкретні обставини.

У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 19.11.2019 (вх.№4108/19/Д1 від 20.11.2019) Фізична особа-підприємець Омельчук Андрій Володимирович просить апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.09.2019 у справі №916/1201/19 - без змін. Зокрема, позивач зазначає про те, що з наявних у матеріалах даної справи висновку експерта та протоколу огляду доказів за їх місцезнаходженням вбачається, що у спірному підвальному приміщенні знаходиться технічне обладнання будинку (загальнобудинкові електричні, сантехнічні та каналізаційні мережі, загально будинкова вентиляційна комунікація), яке необхідне для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир та нежитлових приміщень і використовуються для обслуговування будинку, при цьому без доступу до зазначених мереж експлуатація будинку є неможливою, відтак підвальне приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є допоміжним приміщенням, яке належить на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у зазначеному будинку. Водночас позивач зауважує, що, з огляду на предмет спору у даній справі, питання набуття ним права власності на підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_1, не входить до предмету доказування та жодним чином не стосується суті спору. Позивач також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що він є власником одного із приміщень, розташованих у вищезазначеному будинку, тому прийняття відповідачем рішення про набуття територіальною громадою міста Одеса в особі Одеської міської ради права комунальної власності на спірне приміщення без згоди співвласників квартир та нежитлових приміщень у зазначеному будинку, у тому числі і Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича, свідчить про порушення прав останнього. Крім того, Фізична особа-підприємець Омельчук Андрій Володимирович наголошує на тому, що строк позовної давності пропущений ним з поважних причин, а саме: у зв`язку з тим, що на момент звернення позивача до суду у 2010 році з аналогічним адміністративним позовом існувала стала практика суду касаційної інстанції щодо необхідності розгляду таких спорів саме в порядку адміністративного судочинства, між тим лише 27.03.2019, тобто після спливу 9 років з часу пред`явлення адміністративного позову, провадження у вказаній адміністративній справі було закрито Великою Палатою Верховного Суду, яка відійшла від раніше існуючих позицій щодо визначення юрисдикції такої категорії спорів.

21.11.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги №01.13/5692 від 19.11.2019 (вх.№4108/19/Д2 від 21.11.2019), в яких останній просить апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 26.09.2019 у справі №916/1201/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. У вказаних письмових поясненнях Департамент комунальної власності Одеської міської ради зазначає про те, що позивач не є представником усіх власників об`єктів нерухомого майна у будинку за адресою: АДРЕСА_1 та зі змісту позовної заяви не вбачається відстоювання спільних інтересів усіх співвласників, а не лише власного інтересу Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича, при цьому предметом оскарження у даній справі є правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншим, аніж позивач, особам та не передбачає виникнення у позивача будь-яких прав та обов`язків, що свідчить про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав відсутності порушеного права. Водночас Департамент комунальної власності Одеської міської ради зауважує, що підвальне приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, є нежитловим ізольованим приміщенням та самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, а тому не може вважатися допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, що свідчить про правомірність набуття територіальною громадою міста Одеса в особі Одеської міської ради права комунальної власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна. Крім того, за твердженням Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, висновок про належність спірного підвального приміщення до категорії допоміжних приміщень місцевим господарським судом зроблено лише на підставі особистих переконань, що сформувалися під час огляду спірного приміщення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. від 04.11.2019 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою від 21.11.2019 розгляд справи призначено на 04.12.2019 об 11:30.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства, Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 04.12.2019 було оголошено перерву до 11:00 18.12.2019 шляхом постановлення протокольної ухвали.

У судовому засіданні 18.12.2019 представник Виконавчого комітету Одеської міської ради апеляційну скаргу підтримав; представник Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича висловив заперечення проти її задоволення; представники Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради просили апеляційну скаргу задовольнити.

18.12.2019 у судовому засіданні представником Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича було заявлено усне клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, а саме: копії супровідного листа Апеляційного суду Одеської області №22ц-4885/08 від 04.11.2008, яким Омельчуку Андрію Володимировичу було надіслано апеляційну скаргу Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі №2-7954/2006 за позовом Омельчука Андрія Володимировича до Комунального підприємства "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" та Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, до якої було додано копії оспорюваних рішення і свідоцтва про право власності Виконавчого комітету Одеської міської ради.

Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи те, що вищезазначене усне клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів заявлено позивачем поза межами строків, визначених судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, при цьому заявник не порушував питання про поновлення або продовження вказаного процесуального строку, дане клопотання колегією суддів залишено без розгляду, про що у судовому засіданні, яке відбулося 18.12.2019, було постановлено протокольну ухвалу.

Одеська міська рада своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзив на апеляційну скаргу не надала, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 25.11.1991 Одеська обласна рада народних депутатів прийняла рішення №266-ХХІ "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області", яким затвердила перелік державного майна, що передається у власність обласної ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області.

Згідно з переліком державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток №2 до вищезазначеного рішення), у комунальну власність територіальної громади м. Одеса передано низку об`єктів нерухомого майна, вказаних у цьому додатку.

Підтвердженням приймання відповідного майна у власність територіальної громади м. Одеси є рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів №104 від 06.04.1992 "Про приймання у комунальну власність міста державного майна житлово-комунального господарства, охорони здоров`я, народної освіти та культури", яким затверджені відповідні акти приймання-передачі та перелік державного майна комунальної власності міста за галузями народного господарства. Зазначеним рішенням затверджено, зокрема, акт приймання-передачі державного майна у комунальну власність міста Одеси за галуззю житлово-комунальне господарство від 18.02.1992, до якого разом з іншими відомостями (найменування та юридична адреса об`єктів нерухомого майна) додано зведену відомість житлового та нежитлового фонду місцевих рад, що передавався у власність м. Одеси відповідно до зазначеного акту приймання-передачі.

04.11.2003 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради ("Продавець") та Фізичною особою-підприємцем Омельчуком Андрієм Володимировичем ("Покупець") укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення №167, відповідно до пункту 1.1 якого Продавець продав, а Покупець придбав індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежилого приміщення першого поверху у літері "А" загальною площею 68,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір 04.11.2003 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г. та зареєстрований у реєстрі за №5175.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" доручено Комунальному підприємству "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" провести технічну інвентаризацію та зареєструвати за Одеською міською радою низку об`єктів нежитлового фонду комунальної власності, зокрема, підвальне приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а також оформити та видати Одеській міській раді свідоцтво про право власності на вказаний об`єкт.

На виконання вказаного рішення Виконавчим комітетом Одеської міської ради було оформлене свідоцтво про право власності на нежилі підвальні приміщення №801 від 02.04.2007, відповідно до якого територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежилі приміщення підвалу загальною площею 136,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, що відображені у технічному паспорті від 10.01.2007.

30.05.2007 Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" зареєстровано право комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на нежилі підвальні приміщення №801, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №14721271 від 30.05.2007.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2010 у справі №2а-1548/2010 позов Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича до Виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 в частині прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1; скасовано свідоцтво про право власності від 02.04.2007 на нежилі приміщення підвалу загальною площею 136,5 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2015 постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2010 у справі №2а-1548/10 скасовано; провадження у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича до Виконавчого комітету Одеської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на нежилі підвальні приміщення №801 від 02.04.2007 закрито; в іншій частині прийнято нову постанову, якою позов Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича до Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання незаконним рішення та скасування свідоцтва про право власності задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" в частині реєстрації за Одеською міською радою підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1.

В подальшому постановою Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2010 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2015 скасовано, провадження у справі №2а-1548/10 закрито.

Рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що, з огляду на зміст позовної заяви, характер спірних правовідносин, обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, та суб`єктний склад учасників справи, вищезазначений спір між Фізичною особою-підприємцем Омельчуком Андрієм Володимировичем та Виконавчим комітетом Одеської міської ради має вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" в частині реєстрації за Одеською міською радою підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а також про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на вказані підвальні приміщення, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 02.04.2007 на підставі вищезазначеного рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на те, що відповідачем безпідставно та всупереч приписам законодавства оформлено за територіальною громадою міста Одеса в особі Одеської міської ради право власності на допоміжне підвальне приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, чим порушено право співвласників квартир та нежитлових приміщень у зазначеному будинку володіти та користуватися спірним приміщенням, при цьому місцевим господарським судом зазначено, що позивачем з поважних та незалежних від його волевиявлення підстав був пропущений строк позовної давності, у зв`язку з чим зазначений строк підлягає поновленню, а порушене право позивача - захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з приписами статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В силу статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Статтею 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За умовами частин першої, другої статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 369 Цивільного кодексу України унормовано, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління, регулюються Законом України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

В силу пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Згідно з пунктами 5, 6 частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

У пунктах 2, 3 частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Статтею 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" передбачено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Частиною четвертою статті 4 Житлового кодексу УРСР унормовано, що до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Згідно з положеннями Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005, допоміжні приміщення житлового будинку- приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

В силу пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Офіційне тлумачення вищезазначеної норми наведено у рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду України №14-рп/2011 від 09.11.2011.

Відповідно до зазначених рішень положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" треба розуміти так: власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів враховується, що сходові клітини, кладові, вестибюлі можуть знаходитись як в окремих жилих, так і в нежилих приміщеннях (сходові клітини в двоповерхових квартирах або нежилих приміщеннях) та призначатись для експлуатації лише цих окремих приміщень та обслуговування їх мешканців, а не мешканців всього багатоквартирного будинку, а підвальні приміщення можуть бути обладнані для здійснення певного виду діяльності і не призначені для експлуатації будинку або побутового обслуговування мешканців (наприклад, при здійсненні торговельної діяльності тощо).

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень.

Отже, для правильного вирішення даного спору суд повинен, зокрема, з`ясувати та визначити правовий статус спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановити, чи належать спірні приміщення до числа допоміжних або чи є вказані приміщення нежитловими в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень за відповідними документами.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 25.06.2019 у справі №915/691/18.

Знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир.

Водночас з метою встановлення виду приміщення - допоміжне чи нежитлове - необхідним є встановлення технічних характеристик такого приміщення та його значення для експлуатації всього будинку, у тому числі встановлення того, чи можлива без доступу до спірних об`єктів експлуатація будинку, для чого суд повинен дослідити низку доказів, зокрема, докази наявності або відсутності у таких приміщення вузлів управління (засуви, вентилі, крани) систем опалення, водопостачання і каналізації цього будинку, а також вузлів обліку електроенергії, матеріали технічної інвентаризації, інші докази, в тому числі ті, що підтверджують попереднє використання таких приміщень як нежитлових чи допоміжних.

При цьому для з`ясування обставин, що мають значення для справи, зокрема, встановлення технічних характеристик спірних приміщень для можливості їх віднесення до категорії допоміжних або нежитлових, необхідні спеціальні знання у будівельно-технічній галузі, якими суд не володіє, що зумовило необхідність призначення судової будівельно-технічної експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.06.2019 у даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Товариству з обмеженою відповідальністю "Одеський регіональний центр незалежних експертиз"; витрати по проведенню експертизи покладено на позивача. На вирішення судової будівельно-технічної експертизи поставлені наступні питання: "Чи належить нежитлове підвальне приміщення №801 загальною площею 136,5 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, до допоміжних приміщень житлового будинку?" та "Чи входить належне Омельчука Андрію Володимировичу приміщення загальною площею площею 132,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №01) до складу належних територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради (на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові підвальні приміщення від 02.04.2007) нежитлових приміщень підвалу №801 загальною площею 136,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ?".

02.09.2019 на адресу місцевого господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський регіональний центр незалежних експертиз" надійшли матеріали справи №916/1201/19 разом з висновком експерта №435 від 29.08.2019, складеним за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.06.2019, з якого вбачається, що встановити чи належить нежитлове підвальне приміщення №801 загальною площею 136,5 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, до допоміжних приміщень цього житлового будинку неможливо, оскільки за даними технічного паспорту вказане приміщення відсутнє, а підвал наявний тільки під будинком літ."А", при цьому вказаний підвал є допоміжним приміщенням, оскільки в ньому наявні інженерні комунікації, а саме: вхід зовнішніх мереж каналізації та водопроводу, що обслуговують домоволодіння, та внутрішньобудинкові інженерні комунікації, що обслуговують будинок літ."А", зокрема, водопровід, каналізація, вентиляція. Крім того, експерт зазначив, що визначити чи входить належне Омельчука Андрію Володимировичу приміщення загальною площею площею 132,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №01) до складу належних територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради (на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові підвальні приміщення від 02.04.2007) нежитлових приміщень підвалу №801 загальною площею 136,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , не вбачається можливим у зв`язку з відсутністю технічного паспорту на приміщення №801 загальною площею 136,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 98 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Беручи до уваги відсутність у матеріалах справи та неподання скаржником до суду жодного доказу на підтвердження того, що висновок експерта №435 від 29.08.2019, виготовлений за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.06.2019, складено з порушенням вимог законодавства або доказів, якими би спростовувалась достовірність зазначеного висновку експерта, а також інших обставин, з якими закон пов`язує можливість відхилення висновку судового експерта як доказу у справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що підвальне приміщення площею 136,5 кв.м, право власності на яке посвідчено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 02.04.2007 Виконавчим комітетом Одеської міської ради, і яке розташоване в одноповерховому будинку літ."А" за адресою: АДРЕСА_1 (іншого підвалу, розташованого за цією адресою, не існує), є допоміжним приміщенням зазначеного багатоквартирного житлового будинку та, як наслідок, належить на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у цьому будинку, в тому числі і позивачеві.

При цьому суд апеляційної інстанції також враховує, що вищезазначений висновок експерта №435 від 29.08.2019 повністю узгоджується з іншими наявними у справі матеріалами, зокрема, з протоколом огляду доказів за їх місцезнаходження від 20.09.2019, складеним місцевим господарським судом в порядку статті 82 Господарського процесуального кодексу України за результатами проведення огляду підвального приміщення №801, яке розташоване з фасадного боку одноповерхової будівлі за адресою: АДРЕСА_1, що складається з декількох адміністративних приміщень. Із зазначеного протоколу огляду вбачається, що у вказаному підвальному приміщенні знаходяться загальнобудинкові електричні, сантехнічні та каналізаційні мережі, а також загальнобудинкова вентиляційна комунікація.

Зауваження представників Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на вказаний протокол огляду, а також доводи апелянта про те, що необхідною передумовою віднесення приміщення до категорії допоміжних є розміщення в ньому вузлів управління тих чи інших комунікаційних мереж, а не просто загальнобудинкових інженерних мереж не спростовують висновку експерта №435 від 29.08.2019 й зафіксованого у протоколі огляду, оскільки ґрунтуються на власному тлумаченні апелянта критеріїв розмежування нежитлових та допоміжних приміщень, які не підкріплені посиланням на норми законодавства або ДБН.

Аргументи Виконавчого комітету Одеської міської ради щодо наявності в учасників справи сумнівів у правильності висновку експерта №435 від 29.08.2019, що стали підставою для звернення Департаментом комунальної власності Одеської міської ради з клопотанням про призначення у даній справі повторної судової експертизи, у задоволенні якого суд першої інстанції, на думку апелянта, безпідставно відмовив, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно з частиною другою статті 99 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

В силу частини другої статті 107 Господарського процесуального кодексу України за наявності сумнівів у правильності висновку експерта (необґрунтованість, суперечність з іншими матеріалами справи тощо) за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити повторну експертизу, доручивши її проведення іншим експертам.

Колегія суддів враховує, що призначення повторної експертизи є можливим, а не обов`язковим, і наявність підстав для такого призначення визначається самим господарським судом з урахуванням обставин та матеріалів конкретної справи.

Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 15.01.2019 у справі №910/11735/17.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що наявність в учасників справи заперечень та сумнівів щодо висновків експерта не є безумовною підставою для проведення повторної експертизи, оскільки такі сумніви мають бути підтверджені та обґрунтовані доказами.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.08.2019 у справі №925/195/17.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бочаров проти України" наголошує на тому, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що жодним із учасників справи до суду першої інстанції не було подано будь-якого доказу на підтвердження обґрунтованості своїх сумнівів у правильності висновку експерта №435 від 29.08.2019, складеного за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.06.2019, беручи до уваги те, що з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду даної справи місцевим господарським судом було проведено огляд доказів за їх місцезнаходженням, а також проведено судове засідання за участю експерта, який надав пояснення з приводу виготовленого ним висновку та відповіді на питання суду та інших учасників справи, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що, оцінивши доводи заявника на предмет необхідності проведення повторної експертизи як необґрунтовані та зважаючи на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у задоволенні клопотання про призначення повторної судової експертизи.

Колегія суддів також зауважує, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради у поданому ним клопотанні про призначення повторної судової експертизи звертає увагу суду на невідповідність висновку №435 від 29.08.2019 іншим матеріалам справи, а саме: технічному паспорту від 10.01.2007, складеному на спірне підвальне приміщення, між тим заявником не зазначено в чому саме вказаний висновок експерта, в якому зазначено про наявність у єдиному існуючому за адресою: АДРЕСА_1 підвалі інженерних комунікацій, а саме: входу зовнішніх мереж каналізації та водопроводу, що обслуговують домоволодіння, та внутрішньобудинкових інженерних комунікацій, які обслуговують будинок за вказаною адресою (водопровід, каналізація, вентиляція), суперечить технічному паспорту від 10.01.2007, в якому не міститься інформація про відсутність таких мереж.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що за умовами частини першої статті 101 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, при цьому в силу приписів частин другої, четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом, та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, між тим ані Виконавчий комітет Одеської міської ради, ані Департамент комунальної власності Одеської міської ради, які зазначили про наявність у них сумнівів у правильності висновку експерта №435 від 29.08.2019, своїм процесуальним правом не скористалися та не надали до місцевого господарського суду альтернативного висновку експерта, складеного на їх замовлення.

Посилання скаржника на те, що позивач одноособово використовує спірне підвальне приміщення в якості об`єкта комерційної нерухомості для розміщення власного складу, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки вказані обставини не входять до предмета доказування у даній справі про визнання незаконними та скасування рішення і свідоцтва про право власності Виконавчого комітету Одеської міської ради.

З наявної у матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №168397367 від 29.05.2018 вбачається, що Омельчуку Андрію Володимировичу на праві приватної власності належить підвальне приміщення загальною площею 132,7 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , між тим питання набуття ним права власності на вказане приміщення також не входить до предмету доказування та теж не стосується суті даного спору.

Стосовно доводів скаржника про відсутність порушеного права позивача, який не є представником усіх співвласників квартир та нежитлових приміщень у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , а також те, що предметом оскарження у даній справі є правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншим, аніж позивач, особам та не передбачає виникнення у позивача будь-яких прав та обов`язків, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Як зазначалося вище, 04.11.2003 між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Омельчуком Андрієм Володимировичем укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення №167, за яким Продавець продав, а Покупець придбав індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежилого приміщення першого поверху у літері "А" загальною площею 68,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір 04.11.2003 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котом Д.Г. та зареєстрований у реєстрі за №5175.

Таким чином, з огляду на те, що спірне приміщення підвалу є допоміжним приміщенням будинку за адресою: АДРЕСА_1 та, як наслідок, належить на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у цьому будинку, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що оформлення за відповідачем права комунальної власності на вказане приміщення шляхом прийняття оспорюваного рішення із подальшою видачею оспорюваного свідоцтва про право власності на підставі цього рішення, зумовлює порушення прав позивача як власника одного із приміщень, розташованих у вищезазначеному будинку.

Частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

В силу приписів статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними у судовому порядку.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом.

Так, підставами для визнання акту недійсним (незаконним) є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Колегія суддів враховує, що рішення органу місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акту та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 19.06.2018 у справі №916/1979/13.

Отже, беручи до уваги те, що приміщення підвалу площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є допоміжним приміщенням вказаного будинку та, відповідно, належить на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир та нежитлових приміщень у цьому будинку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про незаконність рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" в частині реєстрації за Одеською міською радою підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та, як наслідок, наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування зазначеного рішення.

Південно-західний апеляційний господарський суд також зазначає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином, між тим свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 15.10.2019 у справі №916/780/18.

Колегія суддів вбачає, що підставою видачі оспорюваного свідоцтва про право власності на нежилі підвальні приміщення №801 загальною площею 136,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 стало рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси", тобто видача зазначеного свідоцтва є дією з оформлення права власності на підставі цього рішення.

За таких обставин, оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" в частині реєстрації за Одеською міською радою підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, позовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нежилі підвальні приміщення №801 загальною площею 136,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 02.04.2007 на підставі вищезазначеного рішення №20 від 08.02.2007, також підлягають задоволенню.

Вищезазначені висновки суду апеляційної інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позову у даній справі повністю узгоджуються з висновками Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України".

У справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 обставини справи є подібними до обставин у цій справі. Зокрема, заявники - власники квартир багатоквартирного будинку скаржилися на те, що місцеві органи влади, уклавши без їхньої згоди інвестиційний контракт на реконструкцію горища, незаконно позбавили їх часток власності на горище в результаті винесення радою одноособово рішення про його передачу інвесторам. Європейський суд з прав людини постановив, що мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції в результаті позбавлення заявників горища.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавленні особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як окремі, тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (пункт 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі у справі "Серявін та інші проти України").

Колегія суддів враховує, що до прийняття Виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення №20 від 08.02.2007 нежилі підвальні приміщення №801 загальною площею 136,5 кв.м за адресою: м. АДРЕСА_1 , належали на праві спільної сумісної власності всім власникам квартир та нежитлових приміщень у вказаному будинку. Отже, стаття 1 Першого протоколу застосовна в цій справі, оскільки рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради щодо реєстрації права комунальної власності територіальної громади на зазначений об`єкт становило втручання у право власників квартир та нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1 володіти своїм майном у значенні першого речення цієї статті.

Щодо доводів скаржника про помилковість застосування судом першої інстанції наслідків спливу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та відповідних норм права Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права (відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 №3-23гс14, від 27.05.2014 №5011-32/13806-2012).

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальне правило про початок перебігу позовної давності, яке міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, встановлює три можливі варіанти:

- коли особа довідалася про порушення свого права;

- коли особа могла довідатися про порушення свого права;

- коли особа довідалася про порушника свого права.

При цьому колегія суддів зауважує, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №5023/2877/12.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

Як зазначалося вище, постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2010 у справі №2а-1548/2010 позов Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича, поданий ним у вересні 2010 року, до Виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено; визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 в частині прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1; скасовано свідоцтво про право власності від 02.04.2007 на нежилі приміщення підвалу загальною площею 136,5 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2015 постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2010 у справі №2а-1548/10 скасовано; провадження у справі за позовом Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича до Виконавчого комітету Одеської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на нежилі підвальні приміщення №801 від 02.04.2007 закрито; в іншій частині прийнято нову постанову, якою позов Фізичної особи-підприємця Омельчука Андрія Володимировича до Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання незаконним рішення та скасування свідоцтва про право власності задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" в частині реєстрації за Одеською міською радою підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою АДРЕСА_1.

В подальшому постановою Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2010 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2015 скасовано, провадження у справі №2а-1548/10 закрито.

Рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що, з огляду на зміст позовної заяви, характер спірних правовідносин, обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, та суб`єктний склад учасників справи, вищезазначений спір між Фізичною особою-підприємцем Омельчуком Андрієм Володимировичем та Виконавчим комітетом Одеської міської ради має вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що початком перебігу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, що визнається учасниками справи у наданих ними письмових поясненнях, є вересень 2010 року, тобто дата звернення позивача до Малиновського районного суду м. Одеси з аналогічним позовом у справі №2а-1548/2010, тому, враховуючи наведені вище приписи Цивільного кодексу України, звертаючись 20.04.2019 до Господарського суду Одеської області з позовною заявою у даній справі вказаний строк сплив.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що причини пропуску Фізичною особою-підприємцем Омельчуком Андрієм Володимировичем строку позовної давності пов`язані з обставинами, що залежать не тільки і не стільки від позивача, а й з обставинами, які знаходяться поза межами його контролю, а саме: з фактом прийняття Малиновським районним судом м. Одеси відповідної позовної заяви позивача до відповідача у справі №2а-1548/10, фактом розгляду цієї заяви у встановленому законом порядку, фактом ухвалення судового рішення іменем України та фактом перегляду цього рішення Одеським апеляційним адміністративним судом, який також не виявив порушень правил юрисдикції. Очевидно, що перебування вказаної справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій на думку добросовісного розсудливого спостерігача виключає необхідність вчинення процесуальних дій спрямованих на припинення цього процесу, а саме: подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів в порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин, неправильним та несправедливим є покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи і позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24.09.2019 у справі №922/1151/18.

Таким чином, застосовуючи наведені вище приписи Цивільного кодексу України, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, а також враховуючи характер спірних правовідносин, керуючись засадами здійснення господарського судочинства, з огляду на дійсне порушення прав та законних інтересів позивача, приймаючи до уваги вчинення Фізичною особою-підприємцем Омельчуком Андрієм Володимировичем більш як протягом тривалого часу реальних дій, направлених на захист своїх інтересів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визнання причин пропуску позивачем строку позовної давності поважними.

Враховуючи вищевикладене, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом задоволення даного позову та визнання незаконним і скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №20 від 08.02.2007 "Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси" в частині реєстрації за Одеською міською радою підвального приміщення №801 площею 136,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а також визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на вказані підвальні приміщення, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 02.04.2007 на підставі вищезазначеного рішення.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 26.09.2019 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.09.2019 у справі №916/1201/19 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Виконавчий комітет Одеської міської ради.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 23.12.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук