ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року Справа № 924/593/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 1 жовтня 2019 року (суддя Кочергіна В.О.)

час та місце ухвалення: 1 жовтня 2019 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1; вступна і резолютивна частина проголошена о 12:38 год; повний текст рішення складено 10 жовтня 2019 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина"

до

Відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке"

Відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротек"

про визнання договору поруки № 2П/24АФ-14 від 30 березня 2018 року припиненим

за участю представників сторін:

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача 1 - Перепилиця О.М.;

від Відповідача 2 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СВАРОГ-БУКОВИНА» (надалі Позивач) звернулося в Господарський суд Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Серединецьке» (надалі Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агротек» (надалі Відповідач 2) про визнання Договору поруки № 2П/24АФ-14 від 30 березня 2018 року, який укладений між Позивачем, Відповідачем 1 та Відповідачем 2 припиненим.

В обгрунтування позовної заяви Позивач посилався на те, що у зв`язку з тим, що Відповідач 1 та Відповідач 2 як сторони договору фінансового лізингу від 11 березня 2015 року №8АФ-15 (основний договір) не повідомили Позивача як поручителя за договором поруки від 30 березня 2018 року №2П/8АФ-15 про існування додаткових угод № 1 від 1 вересня 2014 року, № 2 від 13 липня 2016 року, №5 від 30 березня 2018 року до основного договору (якими змінено, зокрема ціну, графік платежів, відповідальність), у Відповідача 2 виникало право протягом року пред`явити позов до Позивача з моменту останнього платежу за основним договором. Враховуючи положення основного договору та визнання Відповідачем 1 та Відповідачем 2 у додаткових угодах порушення умов основного договору, Позивач вважає, що договір поруки припинив свою дію через рік від останнього лізингового платежу, який визначений основним договором. Як на правову підставу позову Позивач посилається, зокрема на положення статтей 251, 526, 553, 554, 559 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 1 жовтня 2019 року в справі № 924/593/19 в задоволенні позову було відмовлено ( а.с. 123-126).

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що сторонами у договорі визначено строк дії поруки тривалістю у три роки, з огляду на що суд вказав, що саме такий строк для припинення дії поруки і підлягає застосуванню в даному випадку. Місцевий господарський суд наголосив, що сторонами Договору поруки №1П/8АФ-15 у пунктах 6.3 та 6.2 було узгоджено, що у тому разі, якщо без згоди Позивача до Основного договору вносяться зміни, що тягнуть за собою відповідальність Позивача, обсяг відповідальності поручителя залишається без змін (попереднім). З вказаного місцевий господарський суд зробив висновок, що права Позивача не є порушеними, та зазначені обставини не можуть тягнути за собою припинення дії Договору поруки.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким визнати договір поруки припиненим (а.с. 131-142).

Мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що пунктом 6.3 Договору встановлено, що у тому разі, якщо без згоди Позивача до Основного договору внесяться зміни, що тягнуть за собою відповідальність Позивача, обсяг відповідальності Позивача залишається без змін (попереднім).

Однак, будь-яким чином ні Відповідач 1 ні Відповідач 2 не повідомив Позиваа про укладення та підписання Додаткової угоди, якою змінено основні умови Основного договору, а саме: ціна, графік платежу, відповідальність.

Також Позивач вважає, що порука припинена, оскільки Відповідач 2 протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до Позивача.

Апелянт визначає, що підставою для припинення договору поруки є зміна основного зобов`язання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя, без його згоди внаслідок укладення Додаткових угод.

Позивач в своїй апеляційній скарзі зазначив, що застосуванню підлягають положення частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України у редакції чинній на момент укладення оспорюваного правочину поруки.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача в справі № 924/593/19 та запропоновано Відповідачу 1 та Відповідачу 2 в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на апеляційну скаргу.

Відповідачем 2 через відділ канцелярії та документообігу суду 4 листопада 2019 року було подано відзив на апеляційну скаргу в котрому він заперечував проти доводів апеляційної скарги Позивача та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення. Також, Відповідач 2 зазначає, що при укладенні договору поруки сторони передбачили можливість внесення змін до основного договору і для запобігання припинення договору поруки на підставі частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України погодили та застосували у договорі поруки пункт 6.3 Договору лізингу. Окрім того, Відповідач 2 зауважив, що чинною редакцією основного договору чітко встановлено строк його дії до певної дати. Відповідач 2 у своєму відзиві також зазначив, що правовідносини за договором поруки виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив свою чинність, з 4 лютого 2019 року набрала чинності нова редакція статті 559 ЦК України. При цьому оскільки правовідносини тривають і досі, то до них застосовуються положення нової редакції статі 559 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 грудня 2019 року було призначено справу № 924/593/19 до розгляду на 23 грудня 2019 року об 14:00 год..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 грудня 2019 року було відмовлено Відповідачу 2, в задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 грудня 2019 року клопотання Відповідача 2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції було задоволено та призначено розгляд справи в режимі відеоконференції на базі Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

23 грудня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату в зв`язку із відсутністю представників Позивача (а.с. 195).

Розглянувши дане клопотання, заслухавши думку Відповідача 2, котрий заперечує проти його задоволення, суд констатує, що розгляд справи за відсутності Позивача, не порушить принципу змагальності сторін, окрім того, Позивачем не подано будь-яких доказів до клопотання про відкладення в підтвердження причини такого відкладення, що вказує на його безпідставність. Водночас, в матеріалах справи міститься апеляційна скарга Позивача, в котрій він вже надав свої доводи та заперечення щодо рішення суду, зважаючи на закінчення шістдесятиденного строку розгляду даної апеляційної скарги, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що унеможливлює відкладення колегією розгляду справи на іншу дату, без порушення строку розгляду апеляційної скарги.

В судове засідання від 23 грудня 2019 року представник Відповідача 1 та Позивач не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 2 грудня 2019 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноважених представників Відповідача та Третьої особи за наявними в матеріалах справи доказами, тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

В судовому засіданні від 23 грудня 2019 року представник Відповідача 2 заперечив щодо доводів, висвітлених в апеляційній скарзі, вважає її безпідставною та необгрунтованою, а тому просить відмовити в її задоволенні, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Відповідач 2 зазначив, що Позивачу було відомо про існування всіх додаткових угод, адже вони усі укладалися ще до укладення Договору поруки.

Заслухавши представника Відповідача 2, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

При цьому колегія виходила з наступного.

11 березня 2015 року між Відповідачем 2 та Відповідачем 1 було укладено договір фінансового лізингу №8АФ-15 (надалі Договір лізингу; а.с. 20-22).

За умовами пункту 1.1 Договору лізингу, Відповідач 2 зобов`язався передати на умовах фінансового лізингу у платне користування предмет лізингу (майно), а Відповідач 1 зобов`язався прийняти майно та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору; ціна одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення цього договору наведені в додатку №1 «Специфікація».

Пунктом 2.1 Договору лізингу передбачено, що вартість майна становить гривневий еквівалент 250000 доларів США, що розраховується за курсом продажу долару США, встановленим у міжбанківській інформаційній системі «УкрДілінг» (http://www.udinform.com/), сформованим на 16:00 за київським часом (міжбанківський курс) на дату, що передує даті укладення цього договору (міжбанківський курс договору), та на дату укладання цього договору становить 5425000 грн. (вартість майна).

В свою чергу пунктом 3.2 Договору лізингу, майно вважається переданим Відповідачу 1 з дати підписання акту приймання-передачі майна.

Згідно пункту 4.1 Договору лізингу визначено, що всі платежі за договором здійснюються в національній валюті України відповідно до умов цього договору та додатку №2 «Графік внесення лізингових платежів» до договору (графі) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця, вказаний у цьому договорі.

Пунктом 4.4 Договору лізингу, зокрема передбачено, що розмір, склад, терміни сплати лізингових платежів встановлюються в графіку.

Відповідно до пункту 4.5 Договору лізингу лізингові платежі складаються з: суми, яка відшкодовує частину вартості майна, яка є гривневим еквівалентом суми, визначеної в графіку, помноженої на фіксований міжбанківський курс акту приймання-передачі; платежу як винагороди (комісії) лізингодавцю за отримане у лізинг майно, який не може бути меншою за 1 гривню, та розраховується в гривнях як різниця між сумою лізингового платежу та сумою, яка відшкодовує частину вартості майна.

У підпункті 5.3.1 Договору лізингу сторони погодили, що Відповідач 2 має право відмовитися від Договору лізингу та вимагати повернення майна від Відповідача 1 у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо Відповідач 2 не сплатив лізинговий платіж частково або і повному обсязі та прострочення оплати становить більше 30 календарних днів; вилучення майна у Відповідача 2 не звільняє останнього від обов`язку сплати всіх несплачених до дати вилучення майна лізингових платежів, передбачених Договором, в тому числі несплаченої суми штрафних санкцій.

Як визначено пунктом 6.1 Договору лізингу: право власності на майно переходить до Відповідача 1 за умови сплати ним всіх лізингових платежів в розмірах та у терміни, передбачені графіком, в тому числі сплати лізингодавцю всієї суми вартості майна, що у гривневому еквіваленті не менше вартості майна, зазначеного у акті приймання-передачі майна, сплати штрафних санкцій відповідно до умов договору; на підтвердження переходу права власності до Відповідача 1 сторони підписують договір купівлі-продажу (викупу) майна.

Відповідно до пункту 7.2 Договору лізингу, у випадку, якщо Відповідач 1 порушить строк оплати будь-якого лізингового платежу, який встановлений в графіку, лізингоодержувач несе відповідальність перед Відповідачем 2 у вигляді сплати сімдесяти відсотків річних від суми простроченого лізингового платежу (відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України).

За умовами підпункту 8.1.1 Договору лізингу: договір може бути розірваний в однобічному порядку з ініціативи Відповідача 2, якщо Відповідач 1 не сплатив лізинговий платіж (частково або в повному обсязі) та прострочення сплати становить більше 30 днів календарних днів з дня настання строку платежу, встановленого в цьому договорі (на підставі письмового повідомлення лізингодавця про розірвання договору); в цьому випадку договір вважається розірваним з моменту отримання Відповідачем 1 письмового повідомлення лізингодавця про розірвання договору.

У відповідності до пункту 8.5 Договору лізингу, припинення дії Договору лізингу з будь-яких підстав не звільняє сторони від виконання зобов`язань за цим Договором лізингу, що мали місце під час його дії.

В силу дії пункту 10.1 Договору лізингу, ціна договору становить гривневий еквівалент 314117,45 доларів США, що за міжбанківським курсом договору на дату його укладання становить 6816348 грн 67 коп..

Між тим, пунктом 11.1 Договору лізингу, визначено, що: строк дії Договору лізингу з 11 березня 2015 року по 20 грудня 2017 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за цим договором. Зазначений строк може бути змінений відповідно до умов даного Договору лізингу.

У пункті 11.2 Договору лізингу зазначено, що: даний договір набирає чинності з моменту його підписання та втрачає свою чинність після виконання сторонами всіх зобов`язань по ньому; розірвання або припинення договору, а так само відмова сторони від договору не звільняє сторони від виконання всіх зобов`язань по ньому.

Пунктом 12.1 Договору лізингу, передбачено, що специфікація, графік та акт приймання-передачі майна є невід`ємними частинами цього Договор лізингуу; всі зміни і доповнення до даного Договору оформляються додаткової угодою, що підписується сторонами та є невід`ємною частиною даного договору.

У Додатку № 1 до Договору лізингу "Специфікація майна" сторони погодили найменування майна - трактор John Deere 8335R, вартість з урахуванням ПДВ - 250000 доларів США.

Додатком № 2 до Договору лізингу "Графік внесення лізингових платежів" визначено строки платежів (останній 20 грудня 2017 року), суми, які компенсують частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ, платежі як винагорода (комісія) лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ, та суми чергового лізингового платежу, доларів США.

Згідно з актом приймання-передачі від 19 березня 2015 року (додаток №3 до Договору лізингу) Відповідач 2 передав, а Відповідач 1 отримав майно (предмет лізингу): трактор John Deere 8335R, серійний № 1RW8335RODP069093, 2013 р.в., вартість з урахуванням ПДВ - 250000,00 доларів США, 5898712 грн 40 коп. (міжбанківський курс акту приймання-передачі: 1 долар США = 23 грн 06 коп.); у пункті 4 акта зазначено, що сторони взаємних претензій не мають.

Також сторонами погоджено та підписано Додатки №№1, 2, 3 до Договору.

На виконання умов Договору лізингу, на підставі акту приймання-передачі від 9 квітня 2014 року, Відповідач 2 передав Відповідачу 1 майно, а саме: сівалки John Deere 1890 в кількості 2 штук та бункер John Deere 1910 в кількості 2 штук загальною вартістю 435 620,00 доларів США.

1 вересня 2014 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено та підписано Додаткову угоду №1 до Договору лізингу (надалі - Додаткова угода №1; а.с. 27-28), якою внесені зміни до умов Договору лізингу, а саме: змінено графік внесення платежів, змінено вартість майна, ціну договору, визначено графік погашення для прострочених платежів, збільшено відповідальність до 365% річних за несвоєчасну сплату лізингових платежів.

15 травня 2015 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено та підписано Додаткову угоду № 2 до Договору лізингу (надалі - Додаткова угода № 2; а.с. 29-30), якою внесені зміни до умов Договору лізингу, а саме: змінено графік внесення платежів, змінено вартість майна, ціну договору, визначено графік погашення для прострочених платежів.

13 липня 2016 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено та підписано Додаткову угоду № 4 до Договору лізингу (надалі - Додаткова угода № 4; а.с. 31-32), якою внесені зміни до умов Договору лізингу, а саме: змінено графік внесення платежів, змінено вартість майна, ціну договору, визначено графік погашення для прострочених.

30 березня 2018 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено та підписано Додаткову угоду № 5 до Договору лізингу (надалі - Додаткова угода №5; а.с. 33-34), якою внесені зміни до умов Договору лізингу, а саме: змінено графік внесення платежів, змінено вартість майна, ціну договору, визначено графік погашення для прострочених платежів.

Усі Додаткові угоди (№1- №5) підписані представниками та скріплені відтисками печаток сторін.

При цьому 30 березня 2018 року між Позивачем, Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено договір поруки №2П/8АФ-15 (надалі - Договір поруки; а.с. 35-36).

Відповідно до пункту 1.1 Договору поруки, предметом є зобов`язання Позивача перед Відповідачем 2 в повному обсязі солідарно відповідати за виконання Відповідачем 1 своїх зобов`язань перед Відповідачем 2, які випливають з умов Договору лізингу, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Договору лізингу (основний договір).

У пункті 1.2 Договору поруки, сторони встановили, що зобов`язання Позивача перед Відповідачем 2 є безумовним і ніяких інших умов, крім передбачених цим Договором поруки та Договором лізингу, не потребують.

В силу дії пункту 1.3 Договору поруки, Позивач свідчить, що він ознайомлений зі змістом основного договору та обсягом зобов`язань Відповідача 1 за Договором лізингу, повністю з ними згоден, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має; для внесення будь-яких змін та доповнень до основного договору Відповідачу 1 та Відповідачу 2 не потрібно отримувати згоду Позивача на внесення таких змін.

Пунктами 2.1-2.3 Договору поруки передбачено, що у випадках неможливості виконання Відповідачем 1 своїх зобов`язань за основним договором:

Відповідач 2 має право на свій розсуд пред`явити свої вимоги безпосередньо до Позивача чи Відповідача 1 або обом сторонам одночасно, повідомивши Позивача про прострочення Відповідачем 1 своїх зобов`язань за основним договором протягом 2 робочих днів з моменту прострочення Відповідачем 1 забезпеченого порукою зобов`язання;

Відповідач 1 не пізніше ніж за 3 банківських дня до моменту настання строку виконання зобов`язань за основним договором повідомляє Відповідача 2 та Позивача про неможливість виконання зобов`язань за основним договором; сторони договору встановлюють, що якщо надійде вимога про погашення суми заборгованості по основному договору і Позивач не буде в змозі виконати таку вимогу Відповідача 2, то Відповідач 1 має право задовольнити свої вимоги за рахунок майна Позивача, згідно норм чинного законодавства; сторони договору встановлюють, що Позивач, після виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, у відповідності до статті 556 Цивільного кодексу України, набуває всіх прав Відповідача 2 як кредитора по виконаному ним зобов`язанню - основному договору.

Згідно пункту 6.1 Договору поруки: усі повідомлення за цим Договором поруки будуть вважатися зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін; датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача.

У пункті 6.2 Договору поруки, сторони зазначили, що: Договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами; порука припиняється, якщо Відповідач 2 протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за основним договором не пред`явить вимоги до Позивача; якщо без згоди Позивача до основного договору вносяться зміни, що тягнуть за собою збільшення відповідальності Позивача, обсяг відповідальності Позивача залишається без змін (попереднім).

В свою чергу пунктом 6.7 Договору поруки зазначено, зокрема, що договір відображає повне розуміння сторонами предмета цього Договору поруки та інших питань, зазначених у цьому Договорі поруки.

За умовами пункту 6.9 Договору поруки, сторони погодили обов`язковість скріплення договору та всіх пов`язаних з ним документів відповідними печатками сторін.

Водночас, апеляційний господарський суд констатує, що Договір поруки підписаний представниками сторін, скріплених відтисками їхніх печаток.

Суд констатує, що до матеріалів справи надано довідку Відповідача 2 про наявність заборгованості Відповідача 1 як основного боржника за Договором лізингу в сумі 34132215 грн 75 коп..

Позивач, вважаючи, що Додатковими угодами до Договору лізингу без повідомлення Позивача було внесено зміни, якими збільшено відповідальність Позивача як поручителя за Договором поруки, а також враховуючи незвернення Відповідача 2 з вимогою до Позивача протягом відповідного строку з дня настання строку виконання забезпеченого порукою зобов`язання, звернувся до суду, з метою захисту, порушеного на його думку права, з позовом про визнання Договору поруки припиненим.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.

Частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і не господарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Приписами частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу дії статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зокрема, частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України: зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому необхідно враховувати, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статті 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Посилаючись на невизнання Відповідачем 2 припинення відповідних правовідносин та вважаючи, що Договір поруки, який укладений між Позивачем як поручителем та Відповідачем 1 та Відповідачем 2 за Договором лізингу, порушені його права та охоронювані законом інтереси, Позивач просить визнати припиненим Договір поруки.

Як вказано вище, що згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами пункту 1 частини 2 статті 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Зважаючи на доводи та заперечення сторін, колегія суддів констатує, що як уже було зазначено вище в даній судовій постанові 27 березня 2014 року між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено Договір лізингу.

До договору сторонами укладено Додаток № 2 "Графік внесення лізингових платежів", в якому встановлено, зокрема строки сплати платежів (останній 20 грудня 2016 року).

До Договору лізингу Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено Додаткову угоду №1 від 1 вересня 2014 року, Додаткову угоду №2 від 15 травня 2015 року, Додаткову угоду № 4 від 13 липня 2016 року, Додаткову угоду №5 від 30 березня 2018 року, якими, зокрема викладено Графік внесення лізингових платежів в новій редакції, яка передбачала сплату останнього платежу відповідно до 20 грудня 2016 року та подовжено строк дії Договору лізингу відповідно до 20 грудня 2016 року, до 20 листопада 2017 року і до 20 червня 2019 року.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Колегія суддів акцентує увагу, що відповідно до укладеного Договору поруки зобов`язання Позивача перед Відповідачем 2 в повному обсязі солідарно відповідати за виконання Відповідачем 1 своїх зобов`язань перед Відповідачем 2, які випливають з умов Договору лізингу, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Договору лізингу.

У статті 553 Цивільного кодексу України зазначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 554 Цивільного кодексу України, встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 статті 543 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Разом з тим, Позивач стверджує, що Договір поруки є припиненим, посилаючись, зокрема на положення частини 1, 4 статті 559 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла станом на момент укладення договору поруки).

Суд констатує, що загальні підстави припинення поруки, яка за своєю правовою природою є зобов`язанням, передбачені у главі 50 Цивільного кодексу України, а спеціальні (додаткові) підстави її припинення визначено у статті 559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, виходячи із змісту статей 526, 599 Цивільного кодексу України: зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; будь-які забезпечувальні зобов`язання, що випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти свою дію у разі, якщо основне зобов`язання залишилося невиконаним.

Таким чином, зі змісту зазначених норм випливає, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов`язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов`язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов`язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов`язання, забезпеченого порукою.

Порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Підставою для встановлення поруки є договір, який створює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

На поруку поширюються загальні умови виконання зобов`язань, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону та договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Обставини, за яких припиняється порука, чітко визначені у статті 559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 554 Цивільного кодексу України, в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як зазначалось вище, сторонами Договору лізингу, останній платіж за яким та строк дії якого було визначено до 20 грудня 2016 року, укладено Додаткову угоду № 1, Додаткову угоду № 2 від 15 травня 2015 року, Додаткову угоду № 4 від 13 липня 2016 рок, Додаткову угоду №5 від 30 березня 2018 року з відповідним визначенням терміну оплати останнього платежу та продовження строку дії договору 20 грудня 2016 року, до 20 листопада 2017 року і до 20 червня 2019 року.

Колегією суддів враховується, що укладаючи Договір поруки, сторони погодили що: порукою забезпечено зобов`язання, які випливають з умов договору фінансового лізингу, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Договору лізингу; що зобов`язання Позивача перед Відповідачем 2 є безумовним і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та основним договором, не потребують: що поручитель засвідчив, що він ознайомлений зі змістом Договору лізингу та обсягом зобов`язань Відповідача 1 за основним договором, повністю з ними згоден, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має; що для внесення будь-яких змін та доповнень до основного договору Відповідачем 1 та Відповідачем 2 не потрібно отримувати згоду Позивача на внесення таких змін; договір відображає повне розуміння сторонами предмета цього договору та інших питань, зазначених у цьому договорі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Додаткові угоди до Договору лізингу містять умову про те, що вони є невід`ємною частиною Договору лізингу.

Поміж тим, Позивачем залишено поза увагою, що укладаючи 30 березня 2018 року Договір поруки він ніяк аж не міг бути не обізнаний про існування Додаткових угод (котрі в силу дії пункту 1.1 Договору лізингу є його невід`ємною частиною, обізнаність про котрі він заперечує, більшість яких укладалися ще за довго до виникнення відносин з приводу укладення Договору поруки, а одне в день укладення ним Договорів поруки (а саме 1 вересня 2014 року; 15 травня 2015 року, 13 липня 2016 року і остання 30 березня 2018 року).

Відповідно до частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Враховуючи описане вище, колегія суддів приходить до висновку, що на момент укладення Договору поруки діяла редакція Договору лізингу (зі змінами внесеними згідно Додаткової угоди №1, Додаткової угоди №2, Додаткової угоди №4, Додаткової угоди №5), саме тому твердження Позивача, про те, що йому не було відомо про наявність додаткових угод спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та усім вищевстановленим в даній судовій постанові.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у пункті 6.3 Договору поруки сторони встановили, що у тому разі, якщо без згоди Позивача до основного договору вносяться зміни, що тягнуть за собою збільшення відповідальності поручителя, обсяг відповідальності поручителя залишається без змін (попереднім).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу дії частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У пункті 6.2 Договору поруки, сторони зазначили, що порука припиняється, якщо Відповідач 2 протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за основним договором не пред`явить вимоги до Позивача.

Таким чином, на переконання колегія суддів сторони в Договорі поруки за взаємною згодою передбачили інший строк для пред`явлення вимоги до Позивача, ніж той, який існував у редакції статті 559 Цивільного кодексу України станом на момент укладення Договору поруки, що не суперечить законодавству.

Крім того, апеляційний господарський суд констатує, що статтею 559 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спору) передбачено, що якщо строк поруки у договорі не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя.

При цьому, колегія суддів зауважує, що до правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми; однак, до правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов`язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі 35010/276/2012-П-3/10-9/61).

З огляду на все вищевказане колегія суддів приходить до висновку, що доводи Позивача щодо застосування шестимісячного строку для пред`явлення вимоги кредитора до поручителя нівелюються усім вищеописаним в даній судовій постанові, пунктом 6.2 Договору поруки, та в правовому полі дії частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України (у чинній редакції), відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимог до поручителя.

Колегією суддів приймається до уваги, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 Цивільного кодексу України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року в справі №905/2475/15.

Вказаний строк є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, та для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 травня 2019 року в справі № 913/320/18).

Разом з тим, враховуючи те, що при укладенні Договору лізингу строк його дії було встановлено до 20 грудня 2016 року та у подальшому продовжено до 20 червня 2019 року, на переконання колегії суддів, Відповідачем 2 не пропущено визначений Договором поруки та законодавством строк для пред`явлення вимоги до Позивача, та, як наслідок, неприпинення поруки за договором №2П/24АФ-14 від 30 березня 2018 року (усе описане вище спростовує твердження Позивача наведені в апеляційній скарзі щодо пропущення Відповідачем 2 строку звернення до Позивача).

Також, колегія суддів вважає безпідставними твердження Позивача наведені в апеляційній скарзі, щодо необхідності застосування підпунктів 5.3.1 та 8.1.1 Договору лізингу (щодо стягнення штрафних санкцій), оскільки зазначені умови наділяють Відповідача 2 відповідним правом, а не встановлюють його обов`язок. При цьому доказів реалізації таких прав Відповідачем 2 суду не подано.

Що ж стосується посилань Позивача, в своїй апеляційній скарзі, як на підставу припинення поруки, на непред`явлення Відповідачем 2 позову до Позивача протягом одного року з дня укладення Договору поруки (частина 4 статті 559 Цивільного кодексу України в редакції станом на час укладення оспореного договору) чи протягом трьох років з дня укладення Договору поруки (частина 4 статті 559 Цивільного кодексу України в чинній редакції) то колегія суддів зауважує, що відповідна норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки сторонами основного зобов`язання встановлено строк (строки) його виконання, який продовжував існувати ще і на момент звернення з відповідним позовом, що підтверджується наявними у матеріалах справи графіками внесення лізингових платежів.

При цьому, важливе значення має та обставина, що станом на час розгляду справи № 924/593/19 доказів припинення основного зобов`язання за Договором лізингу, забезпеченого Договором поруки суду не подано.

Окрім того, зважаючи на обраний Позивачем спосіб захисту із нормативним обгрунтуванням такого позову колегія суддів звертає увагу, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов`язання за договором поруки, передбаченого частиною 1 статті 559 Цивільного кодексу України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Проте слід мати на увазі, що способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов`язане припинення поруки.

Саме тому право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до пункту 7 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11).

Відтак, дослідивши спірні правовідносини сторін у даній справі, законодавчі норми у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що наведені Позивачем обставини не є підставами для припинення Договору поруки, які передбачені законодавством та самим же договором. Інших належних, допустимих та достатніх доказів наявності підстав для припинення оспореного договору суду не подано. Саме тому колегія суддів відмовляє в задоволенні даного позову.

Дане рішення й було прийняте місцевим господарським судом, з огляду що Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення.

Що ж стосується додаткового доказу, долученого Відповідачем 2 до відзиву на апеляційну скаргу, а саме Протоколу № 29/03-2018/СБ Загальних зборів Учасників Позивача від 29 березня 2018 року (котрим Позивач додатково підтверджував законність оспорюваного рішення місцевим господарським судом), то колегія суддів з огляду на вимоги частини 4 та 8 статті 80 ГПК України не вбачає підстав для прийняття такого доказу, з огляду на таке.

Частиною 4 статті 80 ГПК України визначено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

При цьому, в силу дії частини 8 статті 80 ГПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Поміж тим, колегія суддів звертає увагу, що у відзиві не обгрунтовано яким способом та як було отримано даний доказ саме під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, тобто немає підтвердження законності здобуття стороною такого доказу, тобто яким саме чином був здобутий такий доказ, з огляду на що колегія суддів позбавлена можливості прийняти до уваги такий доказ.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, наведені в апеляційній скарзі (щодо необізнаності про існування в юридичній природі Додаткових угод до Договору лізингу), безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 1 жовтня 2019 року в справі № 924/593/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 1 жовтня 2019 року в справі № 924/593/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 924/593/19 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови виготовлено 27 грудня 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.