ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2019 р. Справа №914/773/19

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання Матіїшин Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Львівській області, б/н б/д (вх. №01-05/3510/19 від 25.09.2019),

на рішення Господарського суду Львівської області від 27.08.2019 (повне рішення складено 04.09.2019)

у справі №914/773/19 (суддя Манюк П.Т.)

за позовом: Головного територіального управління юстиції у Львівській області,, м. Львів

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", м. Київ

про стягнення 547 695,88 грн.

за участю представників:

від позивача: Посисень І.Р. - представник , Берегових В.С. - представник

від відповідача: Шандарівський Т.Г. адвокат

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.08.2019 у справі №914/773/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення, місцевий господарський суд вказав, що застосування ч.1 ст. 216 ЦК неможливе, оскільки між сторонами не було укладено правочину, відповідач не є стороною у правовідносинах. Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновків про неможливість застосування ст. 1212 ЦК, оскільки встановлено відсутність між позивачем та відповідачем у даній справі договірних відносини, а відповідач набув кошти за умови існування правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, оскільки спірні кошти були перераховані згідно з процедурою, визначеною приписами Закону України «Про виконавче провадження». Також, зазначив, що рішення суду у справі № 2/466/294/13, на виконання якого було видано виконавчий лист від 30.04.2013, є чинним, не можна вважати що відповідачу були перераховані кошти безпідставно, чи що така підстава відпала. На думку суду першої інстанції у даному випадку позивач не позбавлений можливостей щодо захисту свого права, зокрема, із застосуванням правових механізмів, передбачених ст. ст. 512, 1191 ЦК України, або у спосіб, зазначений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 07.06.2018 у справі № 564/436/16-ц.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне територіальне управління юстиції у Львівській області звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 27.08.2019 у справі №914/773/19 скасувати та прийняти нове рішення яким позов задоволити.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що спосіб захисту передбачений ст. 1212 ЦК України є правомірним в даному випадку, такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17.

На думку апелянта, враховуючи, що ГУ ДКС України у Львівській області забезпечило безспірне списання коштів з рахунків Позивача на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 13.10.2017 року у справі № 461/4571/17 на користь переможця визнаних недійсними прилюдних торгів ОСОБА_1 , тому кошти, набуті ПАТ «Державний ощадний банк України», з яким Головне територіальне управління юстиції у Львівській області не пов`язане договірними правовідносинами щодо такого майна слід зробити висновок про те, що у банку виникло кондикційне зобов`язання перед Позивачем повернути отримане майно, підстава набуття якого згодом припинила існувати. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду № 154/948/16-11 від 12.09.2018 року

Як зазначив апелянт, правовою підставою для перерахунку стягувачу була не сама по собі наявність на примусовому виконанні виконавчого листа від 30.04.2013 року № 2/466/294/13, а наявність коштів від реалізації майна боржника у такому провадженні.

Повернення коштів жодним чином не впливає на чинність рішення у справі № 2/466/294/13 та не позбавляє Відповідача вимагати від Позивача проведення повторної реалізації предмета іпотеки, оскільки визнання торгів недійсними відновлює статус реалізованого майна як предмета іпотеки та за рахунок коштів від реалізації якої виконати судове рішення.

Апелянт погоджується, що після визнання торгів недійсними, предмет іпотеки підлягає повторній реалізації, однак для цього необхідне волевиявлення Відповідача. Так як у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2/466/294/13 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, яка є на даний час чинною, то саме відповідач як сторона виконавчого провадження може ініціювати скасування цієї постанови та відновлення провадження, в межах якого повторно буде реалізовано предмет іпотеки та задоволено вимоги відповідача саме за рахунок коштів отриманих від реалізації майна боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти доводів апелянта, просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, при цьому вказав, що на його думку суд першої інстанції дійшов вірних висновків

Зазначив, що вимоги вважає такими що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, оскільки відповідач отримав кошти не на виконання правочину - прилюдних торгів оформлених протоколом від 15.08.2014, який в подальшому був визнаний судом недійсним, а в порядку виконання судового рішення у справі № 2/466/294/13, яке на час розгляду даної справи є чинним. Тому, відповідач вважає, що визнання недійсним прилюдних торгів не створює юридичних наслідків для банку, який не був стороною такого правочину. Також, відповідач стверджує, що підстава набуття банком грошових коштів на даний час не відпала, відтак кошти не можуть вважатися набутими чи збереженими без достатньої правової підстави.

Крім цього, відповідач звертає увагу на те, що із визнанням рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09.02.2016 у справі № 466/6052/14 недійсними прилюдних торгів від 15.08.2014, було визнано недійсними протоколи проведення прилюдних торгів від 15.08.2014 № 1414127-1, № 1414127-2 та № 1414127-3, а також скасовано свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 29.08.2014 № 2406, № 2408 та № 2410. Загальна вартість вказаних правочинів становить 1 337 064, 00 грн, разом з тим банком було отримано лише 547 695, 88 грн. Позивач, звертаючись із позовом до банку про застосування наслідків недійсності правочину, не вказує по якому саме договору вимагає застосувати до банку наслідки недійсності.

Відповідач вважає, що позивач (в особі його посадових осіб), зважаючи на визнання недійсними прилюдних торгів від 15.08.2014, мав можливість і був зобов`язаний, у порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 30.04.2013 № 2/466/294/13, та здійснити виконавчі дії щодо повторної реалізації арештованого майна. Таким чином, за рахунок отриманих коштів від повторної реалізації майна позивач зміг би виконати свої зобов`язання щодо повернення коштів покупцю майна з торгів, що були визнані недійсними.

Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/773/19 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2019.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, а апеляційну скаргу задоволити.

В свою чергу, представник відповідача, в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід скасувати, а апеляційну скаргу задоволити.

Як встановлено судами, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження № 37971095 з примусового виконання виконавчого листа від 30.04.2013 № 2/466/294/13 про стягнення з ОСОБА_2 та інших осіб на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованості у розмірі 547 695, 88 грн. Вказане виконавче провадження входило до складу зведеного виконавчого провадження № 41315181.

В процесі виконання зведеного виконавчого провадження № 41315181 державним виконавцем було арештовано нерухоме майно боржників та реалізовано його на прилюдних торгах, оформлених протоколами від 15.08.2014 № 1414127-1, № 1414127-2 та № 1414127-3, переможцем яких став ОСОБА_1 . За результатами реалізації майна було отримано кошти в розмірі 1 337 064, 00 грн, частину з яких в сумі 547 695, 88 грн Головне управління юстиції у Львівській області перерахувало на рахунок відповідача, як стягувача у виконавчому провадженні № 37971095, що підтверджується платіжним дорученням від 28.08.2014 № 2387. Як зазначає позивач, виконавче провадження № 41315181 було закінчене на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-ХІV, у зв`язку з фактичним виконанням рішення.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09.02.2016 у справі № 466/6052/14 визнано недійсними прилюдні торги від 15.08.2014, протоколи проведення цих торгів від 15.08.2014 № 1414127-1, № 1414127-2 та № 1414127-3, а також визнано недійсними та скасовано свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 29.08.2014 № 2406, № 2408 та № 2410. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016, рішення Апеляційного суду Львівської області від 09.02.2016 залишено без змін.

Переможець вищезгаданих прилюдних торгів - ОСОБА_1 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до Головного територіального управління юстиції у Львівській області про стягнення коштів за оплату майна придбаного на торгах, що були визнанні недійсними. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13.10.2017 у справі № 461/4571/17, позов ОСОБА_1 задоволено повністю та стягнено з Головного територіального управління юстиції у Львівській області 1 153 585, 00 грн. На виконання вказаного рішення, на підставі заяви ОСОБА_1 , Головним управлінням державної казначейської служби України у Львівській області було здійснено безспірне списання коштів у розмірі 1 153 585, 00 грн з рахунків Головного територіального управління юстиції у Львівській області, що підтверджується меморіальними ордерами від 12.11.2018 № 1, № 2, № 3.

У зв`язку із наведеними обставинами, позивач звертався до відповідача з вимогою від 30.11.2018 № 02.1-12/18/2180 про повернення йому коштів в сумі 547 695, 88 грн, як отриманих без достатньої правової підстави. Відповідач на вимогу позивача коштів не повернув, в результаті чого останній звернувся з цим позовом до суду.

Як вбачається із позовної заяви, обгрунтовуючи свої вимоги, позивач послався як на нормативно-правову підставу на ст.ст. 216,1212 ЦК України.

За своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому такий правочин може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 22 ЦК України збитками є як реальні збитки, так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Правило статті 216 ЦК України застосовується до сторін правочину, якими в цій справі є відчужувач - відповідний орган Державної виконавчої служби та набувач - фізична особа ОСОБА_1 ( Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2018 у справі №154/948/16).

З врахуванням наведеного, вірним є висновок місцевого господарського суду, що оскільки відповідач не є стороною правочину купівлі-продажу, що укладений на прилюдних торгах, який визнано судом недійсним, то застосування ст. 216 ЦК України до даних правовідносин є безпідставним.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції невірно відхилено доводи позивача про повернення коштів на підставі ст.1212 ЦК України.

Зазначення позивачем певної правової норми, наведеної в обгрунтування позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору, оскільки підставою позову є обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги.

Частиною першою статті 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Таким чином, можна дійти висновку, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Відтак, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно, що мало місце і в даних правовідносинах.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25.10.2017 року у справі № 3-905гс17.

Така позиція також викладена у постанові Верховного Суду № 154/948/16 від 12.09.2018 року

В цій постанові Верховний суд, окрім вищенаведеного зазначив, що конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

У законі передбачена можливість повернення майна, переданого, в тому числі, на виконання недійсного правочину, шляхом пред`явлення вимоги набувачу, який не є стороною недійсного правочину, підстава набуття якого, а так само володіння яким (майном) згодом відпала в порядку статті 1212 ЦК України.

Враховуючи, що ГУ ДКС України у Львівській області забезпечило безспірне списання коштів з рахунків Позивача на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 13.10.2017 року у справі № 461/4571/17 на користь переможця визнаних недійсними прилюдних торгів ОСОБА_1 , тому кошти, набуті ПАТ «Державний ощадний банк України», з яким Головне територіальне управління юстиції у Львівській області не пов`язане договірними правовідносинами щодо такого майна, слід зробити висновок про те, що у банку виникло кондикційне зобов`язання перед Позивачем повернути отримане майно, підстава набуття якого згодом припинила існувати.

Розподіл стягнутих з боржника грошових сум передбачено ст. 43 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, чинній на час розподілу коштів) відповідно до якої встановлено порядок розподілу стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (утому числі одержаної від реалізації майна боржника).

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону чинній на час розподілу коштів) стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки.

Правовою підставою для перерахунку стягувачу коштів була не сама по собі наявність на примусовому виконанні виконавчого листа від 30.04.2013 року № 2/466/294/13, а наявність коштів від реалізації майна боржника у такому провадженні.

Визнання торгів недійсними та безспірне списання коштів з рахунків Головного територіального управління юстиції у Львівській області свідчить про те, що підстава набуття коштів у порядку ст. ст. 43, 45 Закону України «Про виконавче провадження» відпала і станом на день розгляду цього позову вона існує.

Це свідчить про те, що висновки суду про неможливість витребування коштів у стягувача від реалізації майна на прилюдних торгах, що в подальшому визнанні недійсними є помилковими та ґрунтуються на неправильному застосуванні статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що повернення коштів жодним чином не впливає на чинність рішення у справі № 2/466/294/13 та не позбавляє Відповідача вимагати від Позивача проведення повторної реалізації предмета іпотеки, оскільки визнання торгів недійсними відновлює статус реалізованого майна як предмета іпотеки та за рахунок коштів від реалізації якої виконати судове рішення.

Після визнання торгів недійсними, предмет іпотеки підлягає повторній реалізації, однак для цього необхідне волевиявлення Відповідача. Так як у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2/466/294/13 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, яка є на даний час чинною, то саме відповідач як сторона виконавчого провадження може ініціювати скасування цієї постанови та відновлення провадження, в межах якого повторно буде реалізовано предмет іпотеки та задоволено вимоги відповідача саме за рахунок коштів отриманих від реалізації майна боржника.

Крім того, невірним є покликання місцевого господарського суду на те, що позивач не позбавлений можливості застосувати правові механізми, передбачені ст.ст. 512,1191 ЦК України, які регулюють заміну кредитора у зобов`язанні (ст. 512 ЦК України) та право зворотньої вимоги до винної особи (ст.1191 ЦК України), оскільки, як зазначив суд, підставою позову визнаються обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги. Дані норми права не регулюють правовідносини сторін по обставинах справи.

Крім того, покликання місцевого господарського суду на постанову Верховного Суду від 07.06.2018 у справі №564/436/16-ц, яким визначено спосіб захисту, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки в постанові = у справі №564/436/16-ц Верховний Суд зробив висновок про те, що витребування боржником у виконавчому провадженні у покупця майна, в разі визнання торгів недійсними, не підлягає задоволенню, оскільки спірне майно не було втрачено позивачем, а було арештовано в межах виконавчого провадження, а тому спірне майно підлягає поверненню продавцю, яким позивач відповідно до протоколу торгів не є. У справі, яка розглядається судом, заявлені позовні вимоги не є вимогами боржника до покупця, а відтак обставини даної справи та справи №564/436/16-ц не є подібними.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Судові витрати, в силу ст.129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.269, 270, 275, 277, 281- 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Львівській області задоволити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 27.08.2019 у справі №914/773/19 скасувати та прийняти нове рішення.

3. Позов задоволити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, вул. Госпітальна,12-г, ) на користь Головного територіального управління юстиції у Львівській області (79000, м. Львів, пл. Шашкевича,1, , рах. № НОМЕР_1 в ДКСУ у м. Києві, МФО820172) 547 695,88 грн. безпідставно набутих коштів, 8 215, 44 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 12 323,16 грн. судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку.

5. На виконання постанови суду апеляційної інстанції Господарському суду Львівської області видати наказ.

6. Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

7. Порядок та строк оскарження встановлені ст. ст.288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 26.12.2019