ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2019 справа №914/2217/19

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Сало О.А., розглянувши справу

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до відповідача: Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго»

про: стягнення 2497,69грн.,

Представники сторін: не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

30.10.2019р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» про стягнення 2497,69грн.

04.11.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначити на 25.11.2019р.

15.11.2019р. відповідачем подано до суду клопотання №302 від 14.11.2019р. про зменшення розміру пені на 90%, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№47458/19.

У судове засідання 25.11.2019р. з`явився представник відповідача, позивач участь повноважного представника у зазначеному судовому засіданні не забезпечив, причин неявки в судове засідання не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 25.11.2019р. розгляд справи відкладено на 09.12.2019р.

Крім того, ухвалою від 25.11.2019р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав позивача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання.

У судовому засіданні 09.12.2019р., в яке з`явилися представники сторін, оголошено перерву до 16.12.2019р.

Відповідно до ч.3 ст.222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Після закінчення перерви, у судове засідання 16.12.2019р. сторони участь повноважних представників не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи наведене, 16.12.2019р. фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Позиція позивача:

Позивач з підстав прострочення відповідачем виконання грошових зобов`язань щодо оплати вартості поставленого у грудні 2016р., лютому та березні 2017р. природного газу, що виникли на підставі укладеного між сторонами договору постачання природного газу, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 2497,69грн., у тому числі: пеню у сумі 1659,86грн., три проценти річних у сумі 193,03грн. та інфляційні втрати у сумі 644,80грн.

Позиція відповідача:

Відповідач погоджується із розрахунками пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, при цьому, просить суд зменшити розмір пені на 90%.

За результатами дослідження наданих сторонами доказів та матеріалів справи, пояснень представників сторін, суд встановив наступне:

28.10.2016р. між Публічним акціонерним товариством «Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», найменування якого змінено на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі по тексту «Постачальник») та Комунальним підприємством Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» (надалі по тексту «Споживач») укладено договір постачання природного газу №5268/1617-КП-21 (надалі по тексту «Договір»), згідно з п.1.1., 1.2., 1.3. якого, Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору; природний газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається споживачами, організаціями та іншими споживачами (крім бюджетних установ/організацій); за цим договором постачається імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на митну територію України).

Водночас, 28.10.2016р. між Постачальником та Споживачем укладено додаткову угоду №4 до Договору, відповідно до п.1. якої, сторони дійшли згоди доповнити розділ 1 «Предмет договору» після пункту 1.2. пунктом 1.3. в такій редакції: «1.3. Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в пункті 2.1 цього договору, споживач визначає самостійно».

Відповідно до п.12.1. Договору, договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016р. до 31.03.2017р. (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Згідно з п.2.1. Договору, Постачальник передає Споживачу з 01.10.2016р. по 31.03.2017р. (включно) природний газ обсягом до 31 тис. куб. м, у тому числі за місяцями (тис. куб. м): жовтень 2, листопад 4, грудень 6, IV кв. 2016р. 12; січень 7, лютий 7, березень 5, I кв. 2017р. 1200.

Ціна за 1000 куб. м газу за цим договором: з 01.12.2016р.становить 7148,00грн., крім того податок на додану вартість (20%) 1429,60 гри. До сплати за 1000 куб. м природного газу з ПДВ - 8577,60грн. (п.5.2. Договору в редакції, викладеній сторонами у додатковій угоді №2 від 22.11.2016р.). Ціна за 1000 куб. м газу за цим договором з 01.01.2017р. становить 6979,00грн., крім того податок на додану вартість (20%) - 1 395,80грн. До сплати за 1000 куб. м природного газу з ПДВ - 8374,80грн. (п.5.2. Договору в редакції, викладеній сторонами у додатковій угоді №3 від 21.12.2017р.).

На виконання умов Договору, позивач у грудні 2016р., лютому та березні 2017р. поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 96789,37грн. (з ПДВ), що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими відтисками печаток обох сторін актами приймання-передачі природного газу від 31.12.2016р. на суму 23210,99грн. (з ПДВ), від 28.02.2017р. на суму 38587,27грн. (з ПДВ), від 31.03.2017р. на суму 34991,11грн. (з ПДВ).

Відповідно до п.2.5. Договору (в редакції, викладеній сторонами у додатковій угоді №4 від 23.01.2017р.), підписаний сторонами акт приймання-передачі природного газу, відповідно до п.3.4. цього договору, вважається узгодженням сторонами загального обсягу переданого газу у відповідному місяці постачання газу.

Згідно із п.6.1. Договору, оплата за природній газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу; остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Проте, як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, оплату за переданий у грудні 2016р., лютому 2017р., березні 2017р. газ відповідач здійснював несвоєчасно, зобов`язання у строк, визначений договором, не виконав, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги п.6.1. Договору.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача нараховану, у зв`язку із порушенням відповідачем грошових зобов`язань щодо оплати поставленого на виконання умов Договору у грудні 2016р., лютому 2017р., березні 2017р. природного газу, заборгованість у загальній сумі 2497,69грн., у тому числі: пеню у сумі 1659,86грн., три проценти річних у сумі 193,03грн. та інфляційні втрати у сумі 644,80грн.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного:

згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, 28.10.2016р. між сторонами укладено Договір, згідно з п.1.1., якого, Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

На виконання умов Договору, позивач у грудні 2016р., лютому та березні 2017р. поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 96789,37грн. (з ПДВ), що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими відтисками печаток обох сторін актами приймання-передачі природного газу від 31.12.2016р. на суму 23210,99грн. (з ПДВ), від 28.02.2017р. на суму 38587,27грн. (з ПДВ), від 31.03.2017р. на суму 34991,11грн. (з ПДВ), копії яких містяться в матеріалах справи.

Згідно із п.6.1. Договору, оплата за природній газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу; остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням п.30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п.8.1 ст.8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Всупереч наведеному вище, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, оплату за поставлений:

- у грудні 2016р. газ, вартістю 23210,99грн. (з ПДВ), відповідач здійснив наступними платежами: 30.11.2016р. на суму 1665,74грн., 21.12.2016р. на суму 20000,00грн. та 31.01.2017р. на суму 1545,25грн.;

- у лютому 2017р. газ, вартістю 38587,27грн. (з ПДВ), відповідач здійснив наступними платежами: 24.02.2017р. на суму 30000,00грн., 13.06.2017р. на суму 8587,27грн.;

- у березні 2017р. газ, вартістю 34991,11грн. (з ПДВ), відповідач здійснив повністю 26.05.2017р.

У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошових зобов`язань щодо оплати поставленого у грудні 2016р., лютому 2017р., березні 2017р. природного газу, позивачем нараховано три проценти річних у сумі 193,03грн., а також позивачем нараховано інфляційні втрати у сумі 644,80грн. у зв`язку з простроченням виконання грошових зобов`язань щодо оплати поставленого у лютому 2017р. та березні 2017р. природного газу.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних за заявлені періоди, враховуючи встановлений Договором строк для оплати відповідачем отриманого природного газу, а також дати та суми здійснених ним оплат такого, суд встановив, що такі здійснено вірно, а тому, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних у сумі 193,03грн. та інфляційних втрат у сумі 644,80грн. є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того, у зв`язку з порушенням виконанням відповідачем умов Договору, а саме зобов`язань щодо оплати поставленого у грудні 2016р., лютому 2017р., березні 2017р. природного газу, позивачем нараховано пеню у сумі 1659,86грн.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

У відповідності до ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Згідно з ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 ст.549 ЦК України визначено, що пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.8.2. Договору, у разі невиконання Споживачем пунктів 6.1, та 6.6 цього договору він зобов`язується сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Беручи до уваги викладене вище, враховуючи встановлений Договором строк для оплати відповідачем отриманого природного газу, а також дати та суми здійснених ним оплат такого, суд зазначає, що такий здійснено позивачем вірно, а тому, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1659,86грн. пені підлягають задоволенню повністю.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру пені на 90% (вх.№47458/19 від 15.11.2019р.), суд зазначає наступне:

подане клопотання (вх.№47458/19 від 15.11.2019р.) відповідач обґрунтовує тим, що він є комунальним підприємством, фінансування якого здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг населенню та підприємствам, установам і організаціям, фінансується за рахунок бюджетних коштів; за результатами фінансово-господарської діяльності відповідач одержував збитки, при цьому, збитковість підприємства пов`язана з тим, що тарифи на послуги з теплопостачання затверджувалися Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, на рівні, нижчому від економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, водночас, до 2018 року в державному бюджеті не передбачалось компенсації заборгованості з різниці в тарифах, Кабінетом Міністрів України не приймалися відповідні постанови щодо покриття різниці між економічно обґрунтованими витратами та встановленими тарифами за договорами купівлі-продажу природного газу; наявністю перед відповідачем у жителів м. Сокаль, майновий стан котрих є вкрай незадовільним, заборгованості за послуги теплопостачання, розмір якої станом на 01.07.2017р. становив 2248,4 тис. грн.; стягнення з відповідача нарахованих інфляційних, 3% річних, штрафних санкцій у повному обсязі може призвести до банкрутства підприємства внаслідок чого малозабезпечені верстви населення, школи, дитсадки, навчальні заклади можуть залишитись без тепла; невчасний розрахунок за спожитий природний газ виник не з вини підприємства, а через зовнішні фактори, на які підприємство не має змоги вплинути; позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому збитків внаслідок прострочення відповідачем оплати за одержаний природний газ та вимог про стягнення таких збитків позивачем не заявлялось; заборгованість за поставлений природний газ відповідачем погашено повністю.

Відповідно до ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч.3 ст.551 ЦК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Суд враховує правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013р. про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в п.18 постанови від 19.03.2019р. у справі № 910/3652/18).

Суд звертає увагу на таке:

1) наявність прострочення виконання відповідачем зобов`язань, незважаючи на те, що умовами Договору передбачено оплату за поставлений у поточному місяці природний газ відповідач здійснює до 25 числа (включно) наступного за місяцем поставки газу.

При цьому, щодо посилань відповідача на збитковість підприємства, пов`язану з тим, що тарифи на послуги з теплопостачання затверджувалися Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, на рівні, нижчому від економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, в державному бюджеті не передбачалось компенсації заборгованості з різниці в тарифах, Кабінетом Міністрів України не приймалися відповідні постанови щодо покриття різниці між економічно обґрунтованими витратами та встановленими тарифами за договорами купівлі-продажу природного газу, то, суд звертає увагу на принцип «належного урядування», про особливу важливість якого підкреслив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011р. у справі «Рисовський проти України». Вказаний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010р. у справі «Лелас проти Хорватії»);

2) відсутність можливості оцінити майновий стан обох сторін з огляду на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, підтверджуючих такий стан позивача та відсутність доказів неспівмірності розміру відповідальності відповідача в порівнянні із спричиненими позивачу невиконанням Договору збитками, а також на те, що від жодного учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів;

3) те, що грошові суми, які позивач просить стягнути з відповідача, як неустойку за порушення останнім виконання зобов`язань, та, які у сумі становлять 1,7% (1659,86/96789,37=0,017149197?0,017) від суми вартості природного газу, зобов`язання щодо оплати якого виникли на підставі Договору, не є надмірними, а тому можливість стягнення таких не змінює дійсне правове призначення неустойки.

Застосований позивачем за неналежне виконання умов договору відповідачем розмір штрафних санкцій (пені) погоджений сторонами при укладенні Договору. Вказаний договір на момент розгляду справи не визнаний судом недійсним, зокрема, в частині відповідальності сторін за неналежне виконання його умов, а також відсутні докази внесення змін до нього сторонами.

Оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, враховуючи зазначене вище, хоча основний борг відповідачем погашено повністю, проте, даний випадок не є винятковим, а тому, зважаючи на інтереси обох сторін, а також те, що норми чинного законодавства про зменшення розміру штрафних санкцій не є імперативними та застосовуються за визначених вище умов на розсуд суду, підстави для зменшення розміру неустойки відсутні.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як доказ сплати судових витрат позивач подав платіжне доручення №7008610 від 17.09.2019р. про сплату судового збору в розмірі 1921,00грн.

Доказів понесення інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, станом на момент прийняття рішення позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, судові витрати у справі, а саме сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1921,00грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства Сокальської міської ради «Сокальтеплокомуненерго» (місцезнаходження: 80000, Львівська обл., Сокальський район, місто Сокаль, вулиця Героїв УПА, будинок 21; ідентифікаційний код: 22422842) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код: 20077720) заборгованість у загальній сумі 2497,69грн., у тому числі: пеню у сумі 1659,86грн.; три проценти річних у суті 193,03грн. та інфляційні втрати у сумі 644,80грн., а також 1921,00грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено та підписано 20.12.2019р.

Суддя Король М.Р.