ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року
м. Київ
Справа № 916/1806/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. головуючого, Міщенка І. С., Сухового В. Г.,

за участю секретаря судового засідання Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Генеральної прокуратури України Голуба Є. В.,
Міністерства оборони України Тужикова М. А.,
Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» -
не з`явився,
Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр реконструкції та будівництва» - Прощенка Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства оборони України
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019
(у складі колегії суддів: Бєляновський В. В. (головуючий), Богатир К. В., Мишкіна М. А.)
та на рішення Господарського суду Одеської області від 28.02.2019 (суддя Гут С. Ф.)
у справі № 916/1806/18
за позовом Заступника військового прокурора Південного регіону України
в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд»,
Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр реконструкції та будівництва»
про визнання договору недійсним, зобов`язання повернути майно та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Заступник військового прокурора Південного регіону України (далі прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (далі ДП МОУ «Південьвійськбуд») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр реконструкції та будівництва» (далі ТОВ «Центр реконструкції та будівництва») про:

визнання недійсним договору від 28.09.2006 № 7-ВБ про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м. Одесі по вул. Армійська, 18-А з правом викупу паю ДП МОУ «Південьвійськбуд», який укладено між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» (далі договір від 28.09.2006 № 7-ВБ);

зобов`язання ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» повернути державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення четвертого поверху площею 139,5 м2, розташовані у будівлі ДП МОУ «Південьвійськбуд» (далі спірні нежитлові приміщення) за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, у тому числі шляхом виселення ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» з вказаних нежитлових приміщень;

скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» на нежитлові приміщення четвертого поверху площею 139,5 м2, розташовані у будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А (реєстраційний номер майна: 21016765, номер запису: 5764 в книзі: 70-неж-61).

Обґрунтовуючи позовну заяву, прокурор зазначив, що внаслідок укладення між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» договору від 28.09.2006 № 7-ВБ незаконно, без згоди на те Міністерством оборони України, відчужено державне майно (спірні нежитлові приміщення) на користь ТОВ «Центр реконструкції та будівництва», тому оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 203, 215 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Окрім того, прокурор вказав, що внаслідок визнання недійсним оспорюваного договору ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» повинно повернути державі в особі Міністерства оборони України спірні нежитлові приміщення відповідно до ст. 1212 ЦК України, а запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр) про державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення за ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» (реєстраційний номер майна: 21016765, номер запису: 5764 в книзі: 70-неж-61) підлягає скасуванню.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.02.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019, у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення від 28.02.2019 у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню з огляду на значний пропуск строку позовної давності без поважних причин.

З такими висновками суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції у своїй постанові від 10.10.2019.

Не погоджуючись з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 та рішенням Господарського суду Одеської області від 28.02.2019, у листопаді 2019 року Міністерство оборони України через суд апеляційної інстанції звернулось до Касаційного господарського суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 28.02.2019, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування касаційної скарги Міністерство оборони України зазначило, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності з огляду на те, що про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів (про незаконне вибуття спірних нежитлових приміщень з державної власності) Міністерство оборони України довідалось з листа прокурора від 23.08.2018 № 05/3-3869вих-18ю.

Ухвалою Верховного Суду від 03.12.2019 відкрито касаційне провадження у справі №916/1806/18, призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.12.2019.

17.12.2019 ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» надало відзив на касаційну скаргу, в якому заперечило доводи касаційної скарги, просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 28.02.2019 без змін.

У судове засідання 18.12.2019 ДП МОУ «Південьвійськбуд» свого представника не направило, хоча було повідомлено про дату, час і місце судового засідання належним чином.

Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» та те, що явка учасників справи в суд касаційної інстанції не визнавалася обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не їх обов`язком, Верховний Суд у складі колегії дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представника ДП МОУ «Південьвійськбуд».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, представників Міністерства оборони України та ТОВ «Центр реконструкції та будівництва», дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 № 27 «Про створення та реєстрацію державних підприємств Міністерства оборони України» на базі розформованих військових частин та організацій будівельно-квартирного комплексу створено ДП МОУ «Південьвійськбуд» та затверджено статут підприємства.

01.09.1998 за актом приймання-передачі ДП МОУ «Південьвійськбуд» прийняло від військової частини А-1983 4-х поверхову адміністративну будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А.

28.09.2006 між ДП МОУ «Південьвійськбуд» (замовник) та ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» (пайовик), як переможцем аукціону від 27.09.2006, було укладено договір № 7-ВБ про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м.Одесі по вул. Армійська, 18-А з правом викупу паю замовника, предметом якого є участь пайовика у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-х поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А згідно рішення Одеської міської ради за від 02.03.2006 № 249, та отримання у власність нежитлових офісних приміщень, шляхом викупу паю замовника, на умовах, що викладені у цьому договорі (п. 1.1 договору від 28.09.2006 № 7-ВБ).

Із змісту пп. 2.1 - 2.4 договору від 28.09.2006 № 7-ВБ вбачається, що:

паєм замовника є нежитлові офісні приміщення розташовані на 4 поверсі існуючої 4-х поверхової будівлі управління у стані, що знаходяться до початку реконструкції з існуючими інженерними мережами, благоустроєм, покриттям, внутрішнім оздобленням, загальною площею 173,8 м2;

паєм пайовика є фінансування будівельно-монтажних робіт по реконструкції існуючої будівлі в сумі 101 500,00 грн (з ПДВ), яка випадає на реконструкцію 173,8 м2 загальної площі 4 поверху існуючої будівлі з урахуванням усіх витрат;

пайовик зобов`язується профінансувати роботи по реконструкції та викупити пай шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок замовника у встановлені договором терміни;

у рахунок фінансування замовник у 30-ти денний термін після закінчення робіт та введення будинку в експлуатацію передає пайовику пакет правовстановлюючих документів в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва про власність на нежитлові офісні приміщення, розташовані на 4 поверсі існуючої 4-х поверхової будівлі, та безпосередньо самі зазначені приміщення. Приміщення передаються по акту прийому-передачі.

За актом прийому-передачі площі нежитлових офісних приміщень від 01.08.2007 замовник передав, а пайовик прийняв у власність 139,5 м2 загальної площі адміністративної будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А; замовник підтвердив фінансування пайовиком будівельно-монтажних робіт з реконструкції будівлі та викуп паю замовника (нежитлові офісні приміщення, розташовані на 4 поверсі існуючої будівлі управління).

28.08.2007 виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на адміністративну будівлю серії ЯЯЯ № 997664, відповідно до якого об`єкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, площею 3 135,3 м2, в цілому належить державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності. Об`єкт знаходиться у повному господарському віданні ДП МОУ «Південьвійськбуд».

16.10.2007 на підставі договору від 28.09.2006 № 7-ВБ та акта приймання-передачі від 01.08.2007 виконавчим комітетом Одеської міської ради видано ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» свідоцтво серії САВ № 395943 про право власності на нежитлові приміщення 4 поверху, площею 139,5 м2, які розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Армійська, 18-А.

14.11.2007 до Державного реєстру внесено відомості про реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення, площею 139,5 м2, за ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» (реєстраційний номер майна: 21016765, номер запису: 5764 в книзі: 70-неж-61).

02.11.2007 замість свідоцтва про право власності від 28.08.2007 серії ЯЯЯ № 997664 виконавчим комітетом Одеської міської ради видано нове свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення серії САВ № 395982, відповідно до якого нежитлові приміщення, площею 714,0 м2, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, належать державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності. Об`єкт нерухомого майна знаходиться у повному господарському віданні ДП МОУ «Південьвійськбуд».

У листі від 23.08.2018 № 05/3-3869вих-18 Заступник військового прокурора Південного регіону України повідомив Міністерство оборони України про встановлення обставин, які вимагають представництва в суді інтересів держави в особі Міністерства оборони України, а саме про встановлення факту набуття ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» права власності на спірні нежитлові приміщення на виконання договору від 28.09.2006 № 7-ВБ, укладеного ДП МОУ «Південьвійськбуд» без попередньої згоди на те Міністерством оборони України.

Зазначаючи, що договір від 28.09.2006 № 7-ВБ в частині викупу ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» нерухомого державного майна ДП МОУ «Південьвійськбуд» (спірних нежитлових приміщень) укладено всупереч актам цивільного законодавства, якими визначено особливий порядок відчуження майна державних підприємств, прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з даним позовом до господарського суду.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.02.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019, у задоволенні позову відмовлено через пропуск строку позовної давності.

Переглянувши оскаржувані постанову суду апеляційної інстанції від 10.10.2019 та рішення суду першої інстанції від 28.02.2019 у касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при ухвалені оскаржуваних судових рішень, Касаційний господарський суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Предметом спору у даній справі є вимоги прокурора про визнання недійсним договору від 28.09.2006 № 7-ВБ, про зобов`язання ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» повернути державі в особі Міністерства оборони України спірні нежитлові приміщення та про скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» на спірні нежитлові приміщення (реєстраційний номер майна: 21016765, номер запису: 5764 в книзі: 70-неж-61).

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі ГК України у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із чч. 1, 3 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі, якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно із Преамбулою Статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», затвердженого наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 № 27 та зареєстрованого Одеським міськвиконкомом 10.03.1998 за реєстраційним №1534, підприємство засноване на майні Збройних сил України, яке є загальнодержавною власністю. Засновником підприємства є Міністерство оборони України орган управління майном.

Відповідно до п. 4.2 Статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд» майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту.

Пунктом 6.1.4 Статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд» передбачено здійснення контролю органом управління майном, тобто Міністерством оборони України, за ефективністю використання, збереженням закріпленого за ДП МОУ «Південьвійськбуд» державного майна.

Згідно із ч. 5 ст. 75 ГК України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

Проте судами попередніх інстанцій встановлено факт відсутності згоди Міністерства оборони України як органу, до сфери управління якого входить ДП МОУ «Південьвійськбуд», на укладення між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» договору від 28.09.2006 № 7-ВБ.

Наявний у матеріалах справи лист від 03.02.2006 № 10/260/1 за підписом начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д. В., у якому ним було визнано слушною пропозицію директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» провести заходи по реконструкції будівлі за адресою: м.Одеса, вул. Армійська, 18-А за рахунок пайових внесків третіх осіб, судами попередніх інстанцій визнано неналежним доказом надання такої згоди Міністерством оборони України, оскільки видана Ісаєнку Д. В. довіреність від 17.08.2004, якою останній був наділений повноваженнями, зокрема, щодо надання дозволів на відчуження майна державних підприємств, розпорядженням Міністерства оборони України від 02.10.2004 № 6828/з була скасована.

Вказана обставина встановлена у постанові Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2010 у справі № 30/257, залишеній без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.07.2010, і має преюдиціальне значення під час розгляду даної справи в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України, адже в обох справах приймає участь Міністерство оборони України, стосовно якого встановлено зазначену обставину.

Враховуючи встановлену судами попередніх інстанцій відсутність згоди Міністерства оборони України на укладення договору від 28.09.2006 № 7-ВБ, внаслідок виконання якого державне нерухоме майно (спірні нежитлові приміщення) було відчужено ДП МОУ «Південьвійськбуд» на користь ТОВ «Центр реконструкції та будівництва», Касаційний господарський суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що договір від 28.09.2006 № 7-ВБ суперечить приписам ч. 5 ст.75 ГК України, а відтак підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 203, 215 ЦК України.

Разом з тим 12.10.2018 до суду першої інстанції ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» подало відзив на позовну заяву, у якому заявило про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України у цій справі.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушено, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Разом з цим порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц, від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що безпосередньо на Міністерство оборони України покладено обов`язок з управління та обліку державного майна, а відтак Міністерство оборони України як розпорядник державного майна зобов`язаний здійснювати постійний контроль та моніторинг за ввіреним йому майном державної власності.

Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини здійснення 16.10.2007 державної реєстрації права власності на спірні нежитлові приміщення площею 139,5 м2 за ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» (реєстраційний запис до Державного реєстру внесено 14.11.2007), та здійснення 02.11.2007 реєстрації права власності на нежитлові приміщення площею 714,0 м2 за ДП МОУ «Південьвійськбуд», при тому, що згідно попереднього свідоцтва про право власності від 28.08.2007 державі належали нежитлові приміщення площею 3 135,3 м2, Касаційний господарський суд погоджується з твердженням судів про те, що ще у 2007 році Міністерство оборони України могло довідатись про незаконне відчуження спірних нежитлових приміщень на користь ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» на підставі оспорюваного договору, в результаті чого обсяг власності держави зменшився.

Окрім того, як свідчить акт від 21.11.2008 № 234/43/230 документальної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ «Південьвійськбуд» за період з 01.10.2006 по 18.11.2008, проведеної ревізорами Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України, станом на момент проведення цієї ревізії Міністерству оборони України стало достовірно відомо про укладання ДП МОУ «Південьвійськбуд» за результатами проведених аукціонів договорів про пайову участь в реконструкції адміністративної будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, з правом викупу паю ДП МОУ «Південьвійськбуд» (замовника), в тому числі і про оспорюваний договір від 28.09.2006 № 7-ВБ.

В акті ревізії зазначено, що після виконання пайовиками умов договорів про пайову участь, між ДП МОУ «Південьвійськбуд» та пайовиками було підписано акти прийому-передачі площ нежитлових офісних приміщень 4-х поверхової адміністративної будівлі та ДП МОУ «Південьвійськбуд» передало пакет правовстановлюючих документів у обсязі, достатньому для оформлення пайовиками, в тому числі ТОВ «Центр реконструкції та будівництва», свідоцтв про право власності на нежитлові офісні приміщення, розташовані в цій будівлі.

До проведення такої реконструкції ДП МОУ «Південьвійськбуд» належала 4-х поверхова адміністративна будівля загальною площею 1 696,9 м2, а після реконструкції, введення об`єкта в експлуатацію та підписання актів прийому-передачі нежитлових приміщень у ДП МОУ «Південьвійськбуд» залишилося 714,0 м2 нежитлових приміщень, на які останньому виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності від 02.11.2007 серії САВ №395982.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій зробили вірний висновок, що принаймні з листопада 2008 року, Міністерство оборони України очевидно знало (не мого не знати) про вибуття з власності держави спірних нежитлових приміщень площею 139,5 м2 на користь ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» та, відповідно, про порушення внаслідок цього прав держави.

Прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з цим позовом до господарського суду у серпні 2018 року.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позов у даній справі подано з істотним пропуском строку позовної давності, оскільки із часу проведення документальної ревізії та складання акта від 21.11.2008 №234/43/230 і до дня звернення прокурором в інтересах держави в особі Міністерства оборони України із цим позовом до господарського суду минуло майже 10 років, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Також суди попередніх інстанцій вірно вказали, що позовна давність не є інститутом процесуального права і не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за змістом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин.

У цій справі суди встановили, що Міністерство оборони України не навело жодних причин пропущення позовної давності, пославшись на те, що про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів на спірні нежитлові приміщення воно довідалося із листа Заступника військового прокурора Південного регіону України від 23.08.2018 № 05/3-3869вих-18.

Згідно з чч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи, що ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» подано до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, позов у даній справі подано із спливом позовної давності та, як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем не наведено жодної причини поважності пропуску відповідного строку, Касаційний господарський суд доходить висновку про обґрунтованість оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності.

Щодо позовних вимог про повернення ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» спірних нежитлових приміщень державі в особі Міністерства оборони України на підставі положень ст. 1212 ЦК України та скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» на спірні нежитлові приміщення, суди попередніх інстанцій вірно зазначили, що за умови чинності оскаржуваного у цій справі договору від 28.09.2006 № 7-ВБ вимога про повернення ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» спірних нежитлових приміщень, як і вимога про скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» на спірні нежитлові приміщення, є безпідставними.

Касаційний господарський суд відхиляє посилання Міністерства оборони України у касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13-ц та постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 914/758/17, від 11.10.2018 у справі №906/916/16, від 22.01.2019 у справі № 916/400/16, оскільки у вказаних судових рішеннях Верховного Суду і в судових рішеннях у справі № 916/1806/18, яка переглядається, не є подібними фактичні обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права у даному випадку.

З огляду на це немає підстав вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень допустили невірне застосування положень цивільного законодавства про позовну давність.

Аргументи касаційної скарги про те, що позовна давність щодо заявлених позовних вимог у цій справі не спливла, оскільки про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів (про незаконне вибуття спірних нежитлових приміщень з державної власності) позивач довідався з листа прокурора від 23.08.2018 № 05/3-3869вих-18ю, а
судами достовірно не встановлено та ТОВ «Центр реконструкції та будівництва» не доведено, що позивач був обізнаний або міг довідатись про порушення прав та інтересів держави раніше 2018 року, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, та спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи.

Доводи касаційної скарги Міністерства оборони України про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в ході касаційного перегляду, оскільки усі доводи прокурора, позивача та заперечення ТОВ «Центр реконструкції і будівництва» у справі були предметом дослідження судів попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

З огляду на положення ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги Міністерства оборони України про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, Касаційний господарський суд, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів касаційної скарги, вважає, що постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 28.02.2019 прийняті з додержанням норм процесуального та матеріального права, а відтак підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 28.02.2019 у справі № 916/1806/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. С. Берднік

Судді: І. С. Міщенко

В. Г. Суховий