РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.12.2019Справа № 910/13700/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю. за участі

секретаря судового засідання Максимець В.О. розглянув в порядку загального

позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Шалахіна Олександра Сергійовича

до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" та Товариства з

обмеженою відповідальністю "Українське бюро кредитних історій"

про визнання договору припиненим, зобов`язання вчинити дії

За участі представників сторін:

позивача - Андрощук С.В.

відповідача1 - Бригинець А.А.

відповідача2 - не з`явились,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Шалахін Олександр Сергійович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про:

- визнання договору від 17.01.2015, укладеного позивачем та відповідачем 1 припиненим;

- визнання незаконними дій Акціонерного товариства «Приватбанк» щодо передання недостовірних відомостей Товариству з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» для внесення інформації (запису) в кредитній історії позивача про наявність кредитної заборгованості;

- визнання незаконним внесення Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у позивача перед відповідачем 1;

- зобов`язання відповідача 2 виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії позивача щодо наявності кредитної заборгованості перед відповідачем 1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2019 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Шалахіна О.С. залишено без руху на підставі статті 174 Господарського процесуального кодексу України та надано позивачу строк для усунення встановлених недоліків позовної заяви.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) позивач на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху подав письмове клопотання з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 12.11.2019.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 12.11.2019 подав до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 12.11.2019 та заявив клопотання про продовження строку для подання відзиву.

У судовому засіданні 12.11.2019 судом оголошено ухвалу, без виходу до нарадчої кімнати, про продовження строку для подання відзиву та відкладено підготовче засідання на 03.12.2019 з метою забезпечення процесуальних прав учасників справи.

До Господарського суду міста Києва 14.11.2019 від представника відповідача1 надійшла заява з додатками про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача2 15.11.2019 подав клопотання про проведення підготовчого засідання, призначеного на 03.12.2019, у режимі відеоконференції.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 19.11.2019 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське бюро кредитних історій'' про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовив.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) відповідач2 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, у зв`язку з відсутністю підстав для вилучення інформації (запису) з кредитної історії щодо наявності у позивача кредитної заборгованості перед відповідачем1.

Через відділ автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярію) відповідач1 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позивач не обґрунтував наявність обставин, що свідчили б про порушення відповідачем1 його прав та законних інтересів.

Представник позивача подав до суду відповіді на відзиви відповідача1 та відповідача2, у яких зазначив, що заявлені відповідачами заперечення на позовну заяву є необґрунтованими.

До Господарського суду міста Києва 02.12.2019 надійшло клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 03.12.2019, мотивуючи його тим, що повноважний представник 03.12.2019 прийматиме участь у судовому засіданні по іншій справі.

Суд, за результатами розгляду даного клопотання, відмовив у його задоволенні, оскільки представником позивача не надано доказів в підтвердження тих обставин, на які посилається у клопотанні.

У судовому засіданні 03.12.2019 без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у даній справі та призначення її до судового розгляду по суті на 17.12.2019.

У судовому засіданні 17.12.2019 представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві та наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача1 проти задоволення вимог позивача заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач2 у судове засідання 17.12.2019 повноважних представників не направив.

У судовому засіданні 17.12.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Сумської області від 21.08.2017 у справі №920/625/17 за позовом Комерційного банку «Приватбанк» (відповідач1 у даній справі) до фізичної особи-підприємця Шалахіна О.С. (позивач у даній справі) встановлено, що 17.01.2015 сторонами у справі №920/625/17 укладено договір у формі заяви про відкриття поточного рахунку та заяви про приєднання до Умов ПАТ КБ «Приватбанк».

Господарським судом Сумської області встановлено, що укладений договір за правовою природою є змішаним договором банківського рахунка та кредитного договору згідно частини другої статті 628 Цивільного кодексу України.

Відповідно до укладеного договору змішаної правової природи відповідач (позивач у даній справі) користувався грошовими коштами банківської установи (відповідача1 у даній справі) і не повернув їх у встановлений договором строк, що зумовило виникнення простроченої заборгованості у розмірі 81 065,62 грн. станом на 09.06.2017, яка була стягнута з боржника у примусовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановленими є факт наявності кредитних правовідносин у позивача та відповідача1, факт прострочення повернення коштів банківської установи та факт стягнення цих коштів у примусовому порядку.

В основу даного позову покладено твердження про припинення договору від 17.01.2015 з «дня формування вимоги відповідача1 про повернення кредиту».

Це твердження є помилковим, оскільки у даному випадку мова йде про виконання простроченого грошового зобов`язання, а не про розірвання договору та припинення зобов`язань за ним.

Не є правовою підставою припинення господарсько-правових зобов`язань позивача за договором від 17.01.2015 і факт винесення судом рішення у справі №920/625/17 про стягнення боргу.

Господарські суди вирішують спори, які виникли між учасниками господарсько-правових відносин виключно у межах заявлених позовних вимог (принцип диспозитивності). Винесення судом рішення про стягнення простроченої заборгованості не має правовим наслідком припинення зобов`язань за договором в цілому.

З моменту виконання судового рішення і стягнення суми боргу на визначену цим рішенням дату, зобов`язання за договором припиняються лише в частині цього виконання.

При цьому, відмова судом у задоволенні певної вимоги позову на підставі її недоведеності не встановлює факт відсутності у позивача відповідного права, яке може бути в подальшому реалізовано в інший спосіб, у тому числі і у спосіб повторного звернення з позовом після отримання необхідних доказів.

Кредитор по відношенню до боржника, що прострочив виконання, має право не тільки на отримання суми основного боргу. Зокрема, главою 51 Цивільного кодексу України встановлені права кредитора за грошовими зобов`язаннями на отримання неустойки, інфляційних втрат, трьох процентів річних, відшкодування майнової та немайнової шкоди тощо. Визначені права виникають у момент прострочення боржника у утворюють склад окремих похідних зобов`язань, припинення яких відбувається у встановленому статтею 599 Цивільного кодексу України порядку.

Право на отримання відповідних нарахувань є саме правом кредитора, реалізація якого у перш за все залежить від його волевиявлення.

Здійснення цих нарахувань та відображення їх у власних бухгалтерських чи інших облікових записах також є суб`єктивним правом відповідача1.

Кредитор має безумовне право вирішувати самостійно питання необхідності та доцільності звернення до боржника з позовом, обрати інший шлях захисту або відмовитись від реалізації своїх прав як в цілому так і частково.

При зверненні до суду кредитор на власний розсуд визначає які саме права мають необхідність отримання примусового захисту у певному провадженні. Кредитор має процесуально-правову можливість, з урахуванням процесуальних обмежень, самостійно вирішувати необхідність об`єднання позовних вимог в одному проваджені або їх окремий розгляд у декількох судових провадженнях. Крім того, законодавцем не обмежено і часові межі здійснення своїх прав кредитором з урахуванням правових наслідків спливу позовної давності.

Припинення зобов`язань регламентовано главою 50 Цивільного кодексу України, у тому числі внаслідок виконання належним чином, зарахування, новації, домовленості сторін, ліквідації учасника тощо.

За правовим приписом частини першої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У даному випадку, відсутні докази проведеного належним чином виконання зобов`язань позивача за змішаним договором банківського рахунку та кредиту.

Таким чином, твердження позову про припинення зобов`язань за договором від 17.01.2015 не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки доведеним є лише факт часткового виконання.

Виходячи з наведеного, судом встановлено відсутність належного правового та фактичного обґрунтування позовної вимоги про припинення зобов`язання.

Крім того, посилання позивача до статті 16 Цивільного кодексу України у даному випадку є помилковим, оскільки такий спосіб захисту права як припинення зобов`язання (зокрема, шляхом розірвання договору) не відповідає змісту заявленої вимоги про встановлення судом юридичного факту припинення договору. Встановлення юридичного факту не може бути предметом судового розгляду у господарському судочинстві.

Враховуючи наведені обставини у сукупності, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання договору припиненим.

Як зазначалось раніше, здійснення математичних розрахунків грошових сум за нереалізованими але наявними правами вимоги та відображення результатів цих нарахувань у власних бухгалтерських чи інших облікових записах є самостійним правом особи і не є протизаконним.

Більше того, нарахування в облікових регістрах заборгованості клієнта банківської установи є одночасно і правом (з точки зору цивільно-правових відносин) і обов`язком відповідача1 (з точки зору банківського нагляду та податкової звітності).

За твердженням позову, здійснюючи облік заборгованості за договором (який позивач вважає припиненим), нараховуючи пеню та інші санкції відповідач1 порушує права позивача. Проте, які саме права та яким чином порушує відповідач1 позивачем не роз`яснено і не доведено належними доказами.

Крім того, позивачем не зазначено і які саме нормативно-правові приписи імперативного характеру порушує своїми діями відповідач1, що може надати підставу для твердження про незаконність цих дії.

За визначенням термін «незаконні» означає заборонені законом. Стверджуючи та тим більше вимагаючи від суду визнання дій відповідача1 незаконними позивач був зобов`язаний чітко вказати які саме правові норми і яким чином порушує відповідач1. Зазначений процесуальний обов`язок позивачем не виконано.

Виходячи з недоведеності за критерієм «поза розумним сумнівом», суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання дій відповідача1 незаконними.

Єдиним більш-менш чітко визначеним правом позивача, яке на його переконання порушується відповідачами у справі, є право на отримання банківських кредитів, оскільки наразі позивач не може користуватися іншими банківським продуктами або користується ними в обмеженому обсязі.

Суд має зазначити, що причиною обмеженого здійснення цього права є не дії відповідачів, а факт допущення позивачем порушення власного господарсько-правового зобов`язання в частині повернення у встановлені або розумні строки отриманих чужих грошових коштів.

За класифікацією сумнівні та безнадійні до повернення банківські кредити вважаються недіючими, якщо сплата основної суми та процентів за ними прострочені на три місяці (90 днів) або більше.

У даному випадку позивачем допущено прострочення повернення кредитних коштів на значно більший термін, при цьому відповідно до наданих позивачем документів тільки виконавче провадження за судовим рішенням, що набуло законної сили, здійснювалось більш як 90 днів.

Позивачем не наведено жодної обставини, яка могла бути об`єктивною причиною порушення зобов`язання зі своєчасного повернення кредитних грошових коштів.

Частиною першою статті 222 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі.

До складу збитків статтею 225 Господарського кодексу України (у тому числі) відноситься і неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Таким чином, відповідач1, як банківська установа, має встановлене Законом право на відшкодування збитків за весь час прострочення кредиту у вигляді річних процентів за користування цими коштами, які він міг би отримати при наданні цих коштів іншому позичальнику.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків (частина третя статті 225 Господарського кодексу України).

Крім того, частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 параграфу 1 глави 71 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Оскільки судовим рішенням у справі №920/625/17 встановлено відсутність узгодження процентів за користування кредитними коштами, відповідач1 має право нараховувати та стягнути проценти у розмірі, визначеному статтею 1048 Цивільного кодексу України.

Суд не перевіряє у даному випадку вірність розміру нарахованих та відображених у власних облікових регістрах відповідачем1 збитків та процентів, оскільки процесуально обмежений у з`ясуванні обставин справи рамками вимог позовної заяви. У даному провадженні підлягає з`ясуванню лише факт наявності права на здійснення відповідних нарахувань та відображення в облікових документах.

Наявність такого права у відповідача1 судом встановлено.

Сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації є кредитною історією (стаття 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій»).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» кредитна історія містить (у тому числі) відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином; дату виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір і стадія погашення; відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення тощо.

Виходячи з наведеного, судом встановлено, що внесення відповідачем2 інформації про кредитну історію позивача за кредитним договором від 17.01.2015 за обліковими записами відповідача1 не є протиправною дією.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання незаконним внесення відповідачем2 інформації в кредитну історію про наявність заборгованості.

Оскільки остання вимога позову про зобов`язання відповідача2 вилучити відомості з кредитної історії ФОП Шалахін знаходиться у прямій залежності від визнання судом факту неправомірності дій відповідачів, суд має відмовити і у задоволенні цієї вимоги.

Крім того, порядок зберігання та вилучення інформації, що складає кредитну історію визначено статтею 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», відповідно до якого Бюро вилучає з кредитної історії інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними; всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.

Позивачем не доведено існування як фактичних так і правових підстав для застосування визначеного статтею 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» правового механізму.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача2 вилучити відомості з кредитної історії ФОП Шалахін.

Встановивши відсутність правових та фактичних підстав усіх заявлених вимог, суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Шалахіна Олександра Сергійовича до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 20.12.2019

Суддя Т.Ю.Кирилюк