суддів Великої Палати Верховного Суду Князєва В. С., Рогач Л. І.,
19 листопада 2019 року
Справа № 918/204/18
Провадження № 12-73гс19
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частки в статутному капіталі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Рівненської області від 28 серпня 2018 року та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 лютого 2019 року.
Відповідно до змісту частини третьої статті 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суддя не згодний з рішенням може письмово викласти свою окрему думку, яка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Обставини справи
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Рівненської області з цим позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частки в статутному капіталі.
В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником 50 % частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю ЛТД «АЕК» (далі - ТОВ ЛТД «АЕК»). У той же час у березні 2017 року їй стало відомо, що рішенням загальних зборів учасників і засновників зазначеної юридичної особи, оформленим протоколом від 1 серпня 2016 року № 1, було вирішено надати згоду на відступлення її частки у розмірі 50 % в статутному капіталі товариства, про затвердження нової редакції статуту цього товариства та про надання повноважень щодо подання документів для державної реєстрації нової редакції статуту товариства. Зазначене рішення було прийнято на підставі договору дарування частки в статутному капіталі від 17 червня 2016 року, за яким позивачка подарувала належну їй частку в статутному капіталі цього товариства у розмірі 50 % відповідачу.
Проте оскільки позивачка власноручно не підписувала вказаного правочину, що свідчить про відсутність у неї волевиявлення на укладення цієї угоди та відступлення належних йому корпоративних прав у товаристві, спірний договір підлягає визнанню недійсним з огляду на приписи статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 53 Закону України «Про господарські товариства».
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 28 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 лютого 2019 року, позов задоволено; визнано недійсним договір дарування частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю ЛДТ «АЕК» від 17 червня 2016 року, укладений між сторонами.

Суди встановили, що договір дарування частки в статутному капіталі від 17 червня 2016 року було вчинено без відповідного волевиявлення позивача, особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи підпису ОСОБА_1 , проведеної в межах кримінального провадження, а відтак дійшли висновку про задоволення позовних вимог.

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Рівненської області від 28 серпня 2018 року та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 лютого 2019 року скасувати, провадження у справі закрити.

Мотивуючи касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначав, що суди попередніх інстанцій, в порушення статей 75-79 ГПК України, прийняли до уваги висновок почеркознавчої експертизи, який не є належним та допустимим доказом у цій справі, зокрема за відсутності письмового дозволу слідчого або прокурора на розголошення відомостей досудового розслідування, а також за відсутності доказів закінчення кримінального провадження або вироку суду.

Крім того скаржник зазначав, що суди попередніх інстанцій порушили вимоги статті 20 ГПК України, оскільки виходячи із суб`єктного складу учасників спору, цей спір підлягає розгляду судом загальної юрисдикції.

Висновок Великої Палати Верховного Суду

Постановою від 19 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 залишила без задоволення, а судові рішення у цій справі без змін.

Щодо юрисдикції спору, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що предметом розгляду спору у цій справі є правочин, пов`язаний з відчуженням частки у товаристві, а отже господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що цей спір належить до юрисдикції господарських судів незалежно від того, чи є стороною оспорюваного договору фізична особа.

По суті висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки матеріалами справи встановлено, що спірний договір дарування позивачка (дарувальник) не підписувала, правильним є висновок про визнання цього договору недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України.

Зміст окремої думки

Не погоджуючись із позицією Великої Палати Верховного Суду в частині висновків щодо суті спору, вважаємо за необхідне викласти окрему думку стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року, ухваленої за наслідком перегляду рішення Господарського суду Рівненської області від 28 серпня 2018 року та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 лютого 2019 року у справі № 918/204/18.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Тобто, перевірці судом на предмет недійсності у відповідності до наведеної вище норми підлягає саме вчинений правочин і метою судового захисту у такому спорі про недійсність правочину є спростування реальних правових наслідків, які є чи можуть бути результатом реалізації такого правочину.

Натомість з позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивачка просить визнати спірний договір недійсним з тих підстав, що вона його не укладала взагалі, що підтверджується дослідженим судами висновком експертизи, проведеної в межах досудового розслідування.

Не укладений договір не створює для позивача жодних цивільних прав та обов`язків, не підлягає виконанню ним, а визнання такого договору недійсним не призведе до відновлення прав позивача на частку в товаристві, порушених рішенням загальних зборів учасників і засновників ТОВ ЛТД «АЕК», оформленим протоколом від 1 серпня 2016 року № 1, яким було вирішено надати згоду на відступлення частки у розмірі 50 % в статутному капіталі товариства, про затвердження нової редакції статуту цього товариства та про надання повноважень щодо подання документів для державної реєстрації нової редакції статуту товариства.

Разом з тим підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та третьою особою.

У випадку, коли правочин, спрямований на відчуження частки (в даному випадку договір дарування), учасник товариства не укладав, є безпідставним внесення змін до статуту товариства та реєстрація таких змін у встановленому законодавством порядку.

Водночас визнання недійсним договору дарування, який за встановленими судами обставинами справи позивач не укладав, до відновлення порушеного права на частку учасника в товаристві не призведе, адже за змістом частини першої статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі. Такими рішеннями, зокрема, є рішення щодо визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу, однак позивач такої вимоги у цій справі не заявляв.

Отже, належним способом захисту права позивача у такому випадку є визнання недійсним рішенням загальних зборів учасників про надання згоди на відступлення частки та затвердження нової редакції статуту та скасування державної реєстрації змін до статуту товариства. Аналогічна за змістом правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 1 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15 (провадження № 12-33гс19).

Ураховуючи викладене, у цій справі необхідно було ухвалити рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Судді В. С. Князєв

Л. І. Рогач