ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2019 р. Справа№ 911/991/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»

на рішення Господарського суду Київської області від 16.09.2019

у справі № 911/991/19 (суддя Щоткін О.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Южфлотсервіс»

про стягнення 125 942,43 грн та розірвання договору

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Южфлотсервіс» про стягнення неустойки у розмірі 125 942,43 грн за невиконання останнім договору поставки №1263 від 14.11.2012 щодо передачі у власність позивача товару.

20.05.2019, в порядку ст.ст. 42, 46, 169 ГПК України, позивач подав заяву про зміну предмета позову, якою просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Южфлотсервіс» на користь Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» неустойку в розмірі 125 942,43 грн за невиконання договірних зобов`язань та розірвати договір поставки №1263 від 14.11.2012, укладений Товариством з обмеженою відповідальністю «Южфлотсервіс» як постачальником та Акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» як покупцем.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.09.2019 у справі №911/991/19 у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з недоведеністю позивачем заявлених вимог.

Суд, зважаючи на рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.07.2013 у справі №901/2028/13, що набрало законної сили, яким встановлено виконання відповідачем договірних зобов`язань з поставки товару по договору №1263, виходив з приписів ст.75 ГПК України щодо відсутності підстав для повторного доведення встановлених вищевказаним судом обставин; вимогу в частині розірвання договору поставки суд визнав такою, що не підлягає задоволенню з підстав ненадання позивачем доказів істотного порушення умов договору зі сторони відповідача та у зв`язку з припиненням дії договору через закінчення строку, на який він укладався.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на умисне та безпідставне незастосування норм процесуального права, визначених ч.2 ст. 74, ч. 4 ст. 165 ГПК України, невирішення заявлених позивачем клопотань, неврахування обставин неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, що зумовило неповне встановлення обставин, що мають значення для справи та неправильне вирішення спору.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу позивач вказує, що для з`ясування обставин реальності господарської операції 24.05.2019 ним було подано заяву б/н та клопотання про зобов`язання відповідача надати докази вчинення ним дій, що стосуються оформлення заявок на поставку, довіреностей на отримання продукції, товарно-транспортних накладних на підтвердження факту поставки товару, документів, що підтверджують укладення відповідачем з перевізниками договорів транспортування продукції виробничо-технічного призначення з місця її зберігання до місця поставки за договором, а також документів, що підтверджують наявність у відповідача складських приміщень для зберігання такої продукції. В судовому засіданні 22.07.2019 позивачем заявлялось клопотання про повернення до розгляду даної заяви, однак суд його відхилив, з огляду на те, що клопотання були розглянуті і в задоволенні таких ухвалою від 27.05.2019 було відмовлено, однак інформація про вчинені судом дії щодо заяви та клопотання не повністю відображені в означеній ухвалі та в тексті оскаржуваного рішення, чим порушено вимоги ст. 238 ГПК України та позбавлено позивача права на захист; судом проігноровано висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, яким у постанові №910/6986/17 від 29.03.2018 висловлена позиція щодо неправильних дій суду, який при наданні оцінки аргументам скаржника обмежився дослідженням поданих позивачем копій видаткових накладних, актів приймання-передачі за спірними поставками, не надавши оцінки договірним умовам щодо приймання товару згідно Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю (№П-6) та якістю (№П-7) на підставі ряду документів, зокрема, документів про відвантаження поставленого товару, транспортних накладних, документів на отримання товару, відповідності товару кількості та якості, визначеним у договорі; судове рішення постановлене судом з порушенням норм матеріального права, визначених ст. 1, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже судом не з`ясовано фактичних обставин щодо наявності/відсутності товарно-транспортних накладних, письмових замовлень позивача у відповідності до п.2.2 договору поставки, що мають істотне значення для справи; суд не врахував зауважень позивача щодо грубих порушень, допущених при заповненні довіреності від 09.11.2012 на отримання ТМЦ, яка не містить переліку отримуваних по ній цінностей; суд не вправі був приймати в якості належних докази, на які посилався Господарський суд Автономної Республіки Криму справі №901/2026/13, оскільки такі не мають преюдиційного значення з огляду на наявність заперечень у однієї зі сторін проти допустимого доказу; судом не надано оцінки доводам позивача про те, що в ході розгляду справи судом досліджувались не оригінали документів, а їх копії; судом умисно та безпідставно не застосовано положення ч.4 ст. 165 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду Київської області від 16.09.2019 у справі № 911/991/19 було залишено без руху, надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 скаржникові в порядку частини 1 статті 119 ГПК України поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на рішення Господарського суду Київської області від 16.09.2019 у справі № 911/991/19, розгляд скарги призначено на15:00 год. 23.12.2019, відповідачеві встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим йому ст.263 ГПК України, надіслав на адресу Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому висловив незгоду з апеляційними доводами, вказавши на їх безпідставність та необґрунтованість, зазначив при цьому, що позов подано за надуманими підставами, поза межами строку позовної давності, і фактично є намаганням позивача переглянути рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2013 у справі №901/2026/13, а тому просив апеляційну скаргу АТ "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

20.12.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду представником Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" подані клопотання про врахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 910/6986/17, від 19.03.2019 у справі №916/626/18 та від 04.05.2018 у справі № 927/333/17 при виборі та застосуванні норм права відносно спірних правовідносин, що склались у даній справі, а також забезпечити здійснення перегляду оскаржуваного рішення без урахування практики Європейського суду з прав людини щодо дотримання принципу res judicata.

Водночас, представником позивача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду подано заяву, в якій останній просить суд зобов`язати відповідача надати докази наявності певної події або вчинення дій по:

- складанню документу про приймання-передачу продукції виробничо-технічного призначення, що має відмітку про його складання за обумовленим пунктом 2.1 договору від 14.11.2012 №1263 місцем постачання товару на умовах DDP (у відповідності з термінами Правил «ІНКОТЕРМС» в редакції 2000 року) - база ПТОиК, Автономна Республіка Крим, Сакський район, с. Каменоломня, вул. Київська, 7;

- складанню замовником та отримання відповідачем письмових заявок від Замовника - Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" на поставку товару, відповідно до пункту 2.2 договору від 14.11.2012 №1263;

- складанню документу з назвою товарно-транспортна накладна, у відповідності до розділу 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 №363, оформленою за формулою, наведеною в додатку 7 до цих Правил, як передбачено п.3.5 нікчемного Договору;

- складанню документів, що підтверджують фактичне укладання відповідачем договорів на транспортування продукції виробничо-технічного призначення з місця її зберігання до бази ПТОиК, Автономна Республіка Крим, Сакський район, с. Каменоломня, вул. Київська, 7;

- складанню документів, що підтверджують фактичне здійснення відповідачем витрат на транспортування продукції виробничо-технічного призначення з місця її зберігання до бази ПТОиК, Автономна Республіка Крим, Сакський район, с. Каменоломня, вул. Київська, 7;

- документів, що підтверджують наявність у відповідача складських приміщеннях для зберігання товару, обумовленого договором.

В судовому засіданні представник скаржника подані заяви підтримав у повному обсязі та просив суд відкласти судове засідання у зв`язку з необхідністю надання відповідачеві часу для підготовки та надання суду необхідних доказів.

Колегія суддів, порадившись на місці, дійшла висновку про відмову в задоволенні вищевказаної заяви позивача з підстав, викладених в мотивувальній частині даної постанови.

В судовому засіданні представник скаржника доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване ним рішення суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю.

Відповідач в судове засідання явку свого повноважного представника не забезпечив, у відзиві на апеляційну скаргу просив суд розглядати скаргу без його участі.

Відповідно до ч.12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

23.12.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника скаржника, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Южфлотсервіс» (в тексті договору - постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (в тексті договору - покупець) 14.11.2012 було укладено договір поставки № 1263 (надалі - договір № 1263), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати (поставити) у визначений строк у власність покупця товар згідно специфікації № 1 (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.1. договору № 1263 товар постачається постачальником на умовах DDP база ВТОіК, АР Крим, Сакський р-н, село Каменоломня, вул. Київська № 7 (відповідно до термінів правил ІНКОТЕРМС в редакції 2000 року). Транспортні витрати з доставки товару в пункт призначення включені в ціну товару.

Пунктом 2.2. договору № 1263 визначено, що поставка товару здійснюється протягом 5 днів з моменту одержання постачальником письмового замовлення від покупця.

Право власності на товар переходить з моменту отримання товару покупцем і підписання сторонами накладної (пункт 2.3. договору № 1263).

За умовами пункту 3.5. договору № 1263 постачальник зобов`язаний надати покупцю 2-й примірник товарно-транспортної накладної, відповідно до розділу 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363.

Пунктами 4.1., 4.6. договору № 1263 передбачено, що ціна договору складає 2 160 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 360 000,00 грн. Дана ціна товару є звичайною. Ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Відповідно до п. 4.2. договору № 1263 оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника з відстрочкою платежу протягом 120 календарних днів після поставки товару та підписання акта приймання-передачі.

За умовами п. 11.1. договору № 1263 останній вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2012.

Постачальник та покупець 14.11.2012 підписали додаток № 1 до договору № 1263 «Специфікація № 1», в якому погодили найменування товару, одиницю виміру, кількість, ціну за одиницю (без ПДВ), грн та вартість (без ПДВ) грн.

В ході розгляду спору, судом першої інстанції правильно визначено правову природу відносин, що склалися між сторонами в ході виконання даного договору та зазначено, що такі мають ознаки договору поставки, за яким, у відповідності до статті 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 вищевказаної статті до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (частина 1 статті 691 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до приписів статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено судом першої інстанції, 15.11.2012 на виконання умов договору постачальником було виставлено покупцеві рахунок-фактуру № СФ-000305 на оплату товару на суму 309 786,00 грн.

На підставі видаткової накладної № РН-0000188 від 15.11.2012 постачальник передав, а покупець в особі завідуючого складом Анастасьєвої О.О., яка за довіреністю № 745/634 від 09.11.2012 була уповноважена на отримання від ТОВ «Южфлотсервіс» матеріальних цінностей, прийняв у власність товар на суму 309 786,00 грн. Вказана видаткова накладна містить підписи уповноважених представників сторін та скріплена печаткою відповідача та штампом позивача.

Того ж дня, 15.11.2012 представниками сторін було складено, підписано без зауважень та скріплено печатками підприємств акт прийому-передачі за договором № 1263, у якому зафіксовано, що продавець передав, а покупець прийняв товар на суму 309 786,00 грн.

В подальшому, 03.12.2012 постачальником було виставлено покупцеві рахунок-фактуру № СФ-000311 на оплату товару на суму 399 612,00 грн.

На підставі видаткової накладної № РН-0000194 від 03.12.2012 в аналогічному порядку постачальник передав, а покупець прийняв, на підставі довіреності № 790/634 від 26.11.2012, у власність товар на суму 399 612,00 грн. Вказана накладна також містить підписи уповноважених представників сторін та скріплена печаткою та штампом підприємств.

Разом з тим, 03.12.2012 уповноважені представники сторін склали та підписали без будь-яких зауважень та скріпили печатками підприємств акт прийому-передачі за договором № 1263, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв товар на суму 399 612,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що господарські операції з поставки товару на суму 309 786,00 грн та на суму 399 612,00 грн за договором від 14.11.2012 № 1263 не здійснювались, підтвердженням чого, на думку позивача, є ті обставини, що вказані акти прийому-передачі товару з відмітками про їх складання 15.11.2012 та 03.12.2012, як документи первинного бухгалтерського обліку містять відомості про їх складання у місті Сімферополі, попри те, що п. 2.1. договору поставки № 1263 місцем поставки сторони визначили базу ВТОіК, АР Крим, Сакський р-н, село Каменоломня, вул. Київська № 7, а довіреність №745/634 від 09.11.2012 складена з грубим порушенням вимог пункту 6 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 №99 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Як стверджує позивач, доказом, який безсумнівно доводив би реальність проведених сторонами операцій, мали слугувати товарно-транспортні накладні та сформовані покупцем заявки на товар, адже обставини порушення відповідачем господарських зобов`язань зі складання товарно-транспортних накладних підтверджується матеріалами відновленого ухвалою Господарського суду Київської області від 01.03.2019 судового провадження у справі №901/2026/13, згідно якого встановлено, що в рамках договору №1263 від 14.11.2012 постачальник здійснював поставку продукції на власний розсуд, а товарно-транспортна накладна, передбачена умовами п.3.5 договору №1263 від 14.11.2012, не складалася.

Наведені обставини, як зазначає скаржник, свідчать про нереальність цих господарських операцій, оскільки поставки не здійснені на умовах п. 2.1. договору поставки № 1263, а відтак товар є непоставленим за місцем, обумовленим у договорі.

Вважаючи, що відповідач допустив прострочення зобов`язання щодо поставки партій товару на суму 309 786,00 грн у період з 10.10.2018 по 08.04.2019, та на суму 399 612,00 грн за аналогічний період, позивач на підставі п. 8.1. договору № 1263 заявив до стягнення з відповідача неустойки в розмірі 125 942,43 грн від суми непоставленого у визначений договором строк товару.

Стаття 663 ЦК України зобов`язує продавця передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 8.1. договору № 1263 сторони обумовили, що за прострочення поставки товару постачальник сплачує покупцеві неустойку в розмірі 0,5%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за яких нараховується неустойка за кожен день прострочення, від суми непоставленого у строк товару.

Згідно ст. 230 ГПК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Таким чином обов`язок сплати штрафних санкцій настає лише у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань, взятих стороною.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар. Згідно з п. 2.3. договору № 1263 право власності на товар переходить з моменту отримання товару покупцем і підписання сторонами накладної.

Вказані обставини мали місце 15.11.2012 та 03.12.2012, що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином оформленими видатковими накладними та актами прийому-передачі товару.

Суд першої інстанції правильно та обґрунтовано зауважив з приводу тверджень позивача про відсутність товарно-транспортних накладних на підтвердження поставки товару, зазначивши в оскаржуваному рішенні, що відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Отже, товарно-транспортна накладна є документом, який є необхідним для підтвердження витрат на перевезення вантажу та розрахунків за такі послуги, а не для засвідчення факту здійснення господарської операції з поставки товару.

Колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду стосовно того, що видаткові накладні та акти прийому-передачі товару, долучені до матеріалів справи, містять посилання на договір № 1263 від 14.11.2012, перелік товарів, найменування сторін, їх реквізити, підписи представників сторін, означені документи скріплені печатками підприємств.

Місцевий суд правильно зазначив в оскаржуваному рішенні, що зазначені видаткові накладні та акти прийому-передачі товару, в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами бухгалтерського обліку та такими, що підтверджують здійснення господарських операцій відповідача з поставки товару та прийняття такого товару позивачем, відтак доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду та не є підставою для визнання нереальності господарських операцій за договором № 1263.

При цьому варто зауважити, що при вирішенні спору та оцінці доказів судом першої інстанції враховано рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2013 у справі № 901/2026/13 за позовом ТОВ «Южфлотсервіс» до ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» про стягнення 593 786,00 грн, яким позов задоволено частково та стягнуто з останнього на користь ТОВ «Южфлотсервіс» грошові кошти у розмірі 590 651,71 грн, у т.ч. 589 398,00 грн основного боргу та три проценти річних в сумі 1 253,71 грн, а в іншій частині позову відмовлено.

Вказаним судовим рішенням у справі № 901/2026/13 встановлено, що на виконання умов договору поставки № 1263 від 14.11.2012 ТОВ «Южфлотсервіс» передало у власність, а ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» одержало товар на загальну суму 709 398,00 грн, що підтверджується відповідними актами прийому-передачі товару від 15.11.2012 на суму 309 786,00 грн та від 03.12.2012 на суму 399 612,00 грн, які підписані без зауважень уповноваженими представниками, а їх підписи скріплені печатками підприємств. Ціна товару, переданого покупцеві, відповідає цінам, які узгоджені сторонами у додатку № 1 до Договору «Специфікація № 1» від 14.11.2012, при цьому претензій щодо кількості, асортименту та якості переданого товару від покупця не надходило.

Цим же рішенням встановлено, що ТОВ «Южфлотсервіс» належним чином виконало свої договірні зобов`язання, адже підписані сторонами акти прийому-передачі товару є у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинними бухгалтерськими документами, що відображають факти здійснення між сторонами господарських операцій. Оскільки ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару виконав не у повному обсязі та доказів протилежного суду не надав, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність ТОВ «Южфлотсервіс» позовних вимог щодо стягнення з ДАТ «Чорноморнафтогаз» суми основного боргу у розмірі 589 398,00 грн.

Виходячи з того, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень постановлене у справі № 901/2026/13 рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2013 не оскаржувалось в апеляційному порядку, Господарський суд Київської області дійшов правильного висновку про те, що таке рішення набрало законної сили, а тому, обставини, встановлені цим рішенням є преюдиціальними, в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України, та не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті ж самі особи, стосовно яких встановлені ці обставини.

Оскільки за умовами п. 8.1. договору № 1263 від 14.11.2012 відповідальність постачальника у вигляді сплати неустойки виникає лише при умові прострочення поставки товару, яка нараховується на суму непоставленого в строк товару, при цьому наявними в матеріалах справи доказами належним чином підтверджується факт здійснення відповідачем поставок товару позивачеві на суму 309 786,00 грн та на суму 399 612,00 грн за договором поставки № 1263 від 14.11.2012, до того ж, ці ж самі обставини також встановлені рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2013 у справі № 901/2026/13, колегія суддів поділяє позицію суду першої інстанції щодо безпідставності тверджень скаржника про непоставку товару на вказані суми та, відповідно, нарахування ним неустойки на зазначену вартість непоставленого товару та наявність підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення 125 942,43 грн неустойки.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, виходячи з преюдиціальності встановлених рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 08.08.2013 у справі №901/2026/13 обставин, суд першої інстанції виходив з достатності доказів, необхідних для правильного вирішення спору, про що зазначив у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, не маючи сумнівів щодо добросовісного здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав.

Доводи скаржника про те, що обставини, встановлені Господарським судом Автономної Республіки Крим у справі № 901/2026/13 не мають преюдиціального значення для справи №910/991/19 є необгрунтованими, з огляду на те, що суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами, тобто її правова природа полягає в обов`язку суду, який розглядає справу, визнати такими, що не потребують доказування, обставини, що встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.

За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що у справі №901/2026/13 суд встановив обставини належного виконання відповідачем поставки продукції позивачеві за тими ж самими видатковими накладними, передачу продукції за тими ж самими актами прийому-передачі від 15.11.2012 на суму 309 786,00 грн та від 03.12.2012 на суму 399 612,00 грн, твердження апелянта про відсутність подій складання відповідачем обов`язкових документів за договором №1263 та ненадання ним письмових доказів в порядку ч.4 ст.74 ГПК України є надуманими і необгрунтованими.

Апелянт помилково вважає, що необхідність дослідження у справі №911/991/19 доказів, що підтверджують складання документів, які стосуються фактичного здійснення відповідачем витрат на транспортування продукції, наявності в останнього договорів на перевезення, а також складу для зберігання продукції обумовлена правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висловленою в постановах від 30.01.2019 у справах №911/5358/14 та №911/5357/14, від 29.03.2018 у справі №910/6986/17, що стосується практики однакового застосування норм матеріального права, визначених ст.1, ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки в зазначених справах судами не досліджувались обставини, які є преюдиціальними, з огляду на їх відсутність.

Положеннями ч. 4 ст. 74 ГПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене та преюдиційність обставин, встановлених Господарським судом Автономної Республіки Крим у справі №901/2026/13, судова колегія не знайшла підстав для задоволення на стадії апеляційного розгляду клопотання представника позивача б/н від 20.12.2019 про зобов`язання відповідача надати докази наявності певної дії або вчинення дій, аналогічного за своїм змістом із заявою позивача б/н вх.№10405 від 24.05.2019, та відхиляє доводи скаржника про безпідставне та умисне незастосування судом першої інстанції норм, визначених ч.2 ст.74 ГПК України при розгляді згаданої заяви, а також клопотання скаржника про незабезпечення дотримання при розгляді даної справи принципу res judicata.

Колегія суддів також не знаходить обґрунтованими посилання апелянта на умисне та безпідставне незастосування судом під час розгляду справи положень ч.4 ст. 165 ГПК України з огляду на те, що відповідач не надав відзиву на позовну заяву, не висловив своєї незгоди з обставинами, зазначеними у позові, оскільки його відзив надійшов на адресу суду 23.05.2019, в строк, визначений ухвалою Господарського суду Київської області від 06.05.2019 про відкриття провадження у справі, в якому відповідач наголошував на тому, що рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим у справі №901/2026/13 від 08.08.2013, яке має у справі №910/991/19 преюдиціальне значення, встановлено факт належного виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки, у зв`язку з чим останній розцінює дії позивача з подачі даного позову як намагання ревізувати судове рішення, що набрало законної сили, є чинним і не скасоване у передбаченому законом порядку та домогтися у такий спосіб повторного розгляду цього ж спору з винесенням у справі нового рішення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з діями господарського суду про залишення без розгляду заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення неустойки, враховуючи наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю, що виключає підстави необхідності дослідження питання для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, клопотання відповідача про застосування строків позовної давності правомірно залишене без розгляду.

Разом з вимогою про стягнення неустойки, з урахуванням заяви позивача про зміну предмета позову, судом першої інстанції розглянуто та вирішено в межах даної справи позовні вимоги про розірвання договору поставки від 14.11.2012 № 1263.

Так, позивач вважає, що договір поставки № 1263 має бути розірваний внаслідок істотного порушення відповідачем його умов в частині невиконання зобов`язання по поставці товару у повному обсязі, внаслідок чого таке зобов`язання втратило для позивача господарський інтерес.

Зокрема, позивач зазначає, що відповідно до п. п. 4.1., 4.6. договору № 1263 загальний обсяг поставленої продукції повинен складати 2 160 000,00 грн, проте відповідач прострочив виконання зобов`язань за договором на суму 709 398,00 грн, а на суму 1 450 602,00 грн взагалі не виконав.

Частина 2 ст. 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як встановлено місцевим господарським судом, відповідач належним чином виконав свої зобов`язання за договором № 1263 та поставив позивачу товар на загальну суму 709 398,00 грн, а щодо непоставленого на суму 1 450 602,00 грн товару, судом правомірно враховано, що при укладенні договору № 1263 від 14.11.2012 сторони погодили здійснення поставки товару протягом 5 днів з моменту одержання постачальником письмового замовлення від покупця (п. 2.2. договору № 1263).

Судом першої інстанції також встановлено та зазначено в оскаржуваному рішенні, що матеріали справи не містять доказів ініціювання позивачем поставки партії товару загальною вартістю 1 450 602,00 грн шляхом направлення відповідачеві відповідного письмового замовлення на поставку товару, у зв`язку з чим суд дійшов правомірно висновку про те, що позивачем не доведено належним чином факту істотного порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за спірним договором.

Водночас, судом встановлено, що відповідно до п. 11.1. договору поставки № 1263 останній вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2012, при цьому вказаний договір не передбачає можливості автоматичного продовження строку його дії на кожен наступний рік, при цьому доказів укладення додаткових угод, якими б строк дії договору № 1263 було продовжено сторонами, суду не надано, а в матеріалах справи такі відсутні.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд обґрунтовано розцінив, що договір поставки № 1263 від 14.11.2012 є припиненим у зв`язку із закінченням строку, на який він укладався, а з огляду на те, що в період його дії позивач не подавав заявок на поставку товару, окрім поставленого, відповідно такий договір припинив свою дію.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами скаржника про існування невиконаного зобов`язання відповідача за договором №1263, з огляду на закінчення строку дії договору, та не знаходить обґрунтованими твердження апелянта про неузгодженість позиції місцевого господарського суду, викладеної в рішенні щодо припинення зобов`язальних відносин у зв`язку з припиненням дії договору правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 04.05.2018 у справі №927/333/17.

Враховуючи ті обставини, що позивачем не надано доказів здійснення відповідачем істотного порушення умов договору № 1263, а договір № 1263 припинив свою дію із закінченням строку, на який він укладався, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позовні вимоги в частині розірвання договору поставки від 14.11.2012 № 1263 задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильності та обґрунтованості його висновків.

Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Київської області від 16.09.2019 у справі №911/991/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» - без задоволення.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253-255, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду Київської області від 16.09.2019 у справі № 911/991/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 16.09.2019 у справі № 911/991/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/991/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24.12.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко