РІШЕННЯ

12 грудня 2019 року м. ТернопільСправа № 921/520/19

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

при секретарі судового засідання Крутіній Ю.С.

розглянув матеріали справи

за позовом: Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д , вул. Київська-Генерала Тарнавського, 9, м.Тернопіль, 46023

до відповідачів:

1. Тернопільської міської ради, вул. Листопадова, 5, м.Тернопіль, 46001

2. Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, вул. Листопадова, 5, м.Тернопіль, 46001

про: визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування

За участі представників:

Позивача: Варода Павло Борисович, посвідчення адвоката № 678 від 03.02.2012 р., ордер серія ВО № 1000671 від 16.08.2019 р.

Любовіцька Олена Василівна, наказ № 1/2019 від 04.07.2019 р., протокол б/н від 02.06.2019 р., голова правління Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д.

Відповідача 1 та 2: Гірняк Віталій Михайлович, посвідчення № 777, довіреність № 2790/01 від 19.12.2017 р., довіреність № 2791/01 від 19.12.2017 р.

Запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програми фіксування судового процесу (судового засідання) Акорд. Експертний висновок № 765 від 20.10.2017 року до 20.10.2020 року. Для робочого оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер N MAP626XB16004475 3.

ВСТАНОВИВ:

16.08.2019 Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідачів: Тернопільської міської ради; Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про: визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради від 24.07.2019 р. № 7/36/133 Про визначення земельної ділянки садівничому товариству робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. та рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 31.07.2019 р. № 741 Про впорядкування території визначеної для створення рекреаційної зони за адресою вул. Київська-Генерала Тарнавського.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення Виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих № 555 від 22.09.1966 р. за колективом працівників Тернопільського відділу Львівської залізниці закріплено земельну ділянку площею 24,16 га для закладення колективного саду на північно-східній околиці міста. Дане рішення не скасовано у встановленому законом порядку, а тому позивач вважає, що за Садівничим товариством зберігається право на використання спірної земельної ділянки, а відтак оспорювані рішення Тернопільської міської ради та її виконавчого комітету, прийняті щодо спірної земельної ділянки, підлягають визнанню недійсними з моменту їх прийняття.

Ухвалою суду від 21.08.2019 відкрито провадження у справі № 921/520/19 за правилами загального позовного провадження, розгляд справи призначено на 19.09.2019 з подальшим оголошенням перерви у судовому засіданні до 24.10.2019.

19.08.2019 через канцелярію суду позивачем Садівничим товариством робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з. д. подано заяву про приєднання додатку до позовної заяви б/н від 19.08.2019 (вх. № 14514 від 19.08.2019), в якій просив приєднати, як додаток до позовної заяви, копію квитанції до прибуткового касового ордера № 85 від 16.08.2019 на підтвердження оплати адвокатських послуг, яке судом задоволено.

16.09.2019 через канцелярію суду позивачем подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи б/н від 12.09.2019 (вх. №16450 від 16.09.2019), в якому просив приєднати до матеріалів справи № 921/520/19 копію листа-відповіді на адвокатський запит від 06.09.2019 за вих. №69/6-5/19-00-5403/23051 про сплату останнім земельного податку, яке судом задоволено.

19.09.2019 через канцелярію суду відповідачем 1 та відповідачем 2 Тернопільською міською радою та Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради було подано відзив на позовну заяву б/н від 19.09.2019 (вх. № 16913 від 19.09.2019), в якому позовні вимоги вони вважають необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, зокрема з наступних підстав:

- мотивуючи позовну заяву, Садівничим товариством робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. жодним чином не відображено та документально не підтверджено в чому саме полягає порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів при прийнятті міською радою своїх рішень, що визначає відсутність факту таких порушень, а відтак і правових підстав для задоволення позову;

- також зазначають, що твердження позивача про те, що земельна ділянка за адресою вул. Київська Генерала Тарнавського площею 15,2600 га перебуває у постійному користуванні Садівничого товариства, не відповідає вимогам ст. 92 ЗК України (в редакції від 09.08.2019р.), за якими права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише певні категорії юридичних осіб, тоді ж як Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. не підпадає під жодну із них;

- відповідачі також зазначають, що твердження позивача, що він користувався та на даний час користується земельною ділянкою площею 15,2600 га у відповідності до рішення виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих №555 від 22.09.1966 р., суперечить вимогам ст. 20 ЗК України РСР (в редакції від 08.07.1970) та ст. 125 ЗК України (в редакції від 09.08.2019),за якою приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється, а також приписам ст.125 ЗК України (в редакції від 09.08.2019р.), за якою право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з момент державної реєстрації цих прав, а відтак слід дійти висновку, що Садівниче товариство не являється належним землекористувачем спірної земельної ділянки;

- із тексту позовної та доданих до неї документів не вбачається, що Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. (позивач у справі №921/438/19), Садівниче товариство «Ювілейне» (позивач у справі №13/154-3022) та Колектив працівників Тернопільського відділку Львівської залізниці (зазначений у рішенні №555 від 22.09.1966) є правонаступниками взаємних прав і обов`язків, а відтак посилання позивача на рішення господарського суду Тернопільської області від 09.03.2004р. у справі №13/154-3022 (позивачем у якій виступала інша юридична особа - Садівниче товариство «Ювілейне»), є безпідставним;

- відповідач звертає увагу на те, що підстави, які обґрунтовують прийняття міською радою рішення від 24.07.2019р. № 7/36/133 Про визначення земельної ділянки садівничому товариству робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д., а саме: рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 16.08.1985р № 515 «Про закріплення земельної ділянки під будівництво 11-го мікрорайону по вул. Київській-15 Квітня», від 24.10.1986р № 613 «Про закріплення земельної ділянки по вул. К.Симоненка - Мануїльського під будівництво 12 мікрорайону», від 15.02.1989р. №66 п.2 «Про закріплення земельних ділянок за організаціями міста та дозвіл на будівництво», ухвала дев`ятої сесії двадцять першого скликання Тернопільської міської ради від 20.05.1991р. «Про колективний сад «Ювілейний», рішення сесії міської ради від 24.11.2006р. № 5/4/70 «Про розгляд подання прокурора м. Тернополя від 12.10.2006р. №7088, від 05.10.2018р. №7/28/145 «Про створення рекреаційної зони (парку) за адресою вул. Київська-Тарнавського», станом на сьогодні є чинними, ніким не скасовані та в порядку ст. 144 Конституції України підлягають до обов`язкового виконання. На думку відповідачів, наведене свідчить, що рішення Тернопільської міської ради від 24.07.2019р. №7/36/133 «Про визначення земельної ділянки садівничому товариству робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д.» прийнято компетентним органом в межах наданих повноважень і підстави для його скасування відсутні;

- вважають, що з урахуванням приписів ст. 20 ГПК України, якою встановлено виключну підсудність справ господарському суду у визначених цих Кодексом спорах, спір про оскарження рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 31.07.2019 № 741 Про впорядкування території визначеної для створення рекреаційної зони за адресою вул. Київська Тарнавського, виходячи з природи дій суб`єкта владних повноважень, який здійснює у спірних відносинах владні управлінські функції, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

До відзиву представником відповідачів долучено докази його (відзиву) надіслання на адресу Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. 19.09.2019 (фіскальний чек ПН 55).

В судовому засіданні, яке відбулося 19.09.2019, судом оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 24.10.2019, у зв`язку із наданням позивачу можливості подати відповідь на відзив.

25.09.2019 через канцелярію суду позивачем - Садівничим товариством робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. подано відповідь на відзив б/н від 24.09.2019 (вх. №17350 від 25.09.2019), в якій повністю відхиляє заперечення та мотиви, викладені у ньому, зважаючи на такі обставини:

- Тернопільска міська рада та Виконавчий комітет Тернопільської міської ради вводять суд в оману своїми твердженнями, що рішення Виконавчого комітету Тернопільської ради народних депутатів від 16.08.1985 № 515 "Про закріплення земельної ділянки під будівництво 11-го мікрорайону по вул. Київська - 15 Квітня" та ухвала дев`ятої сесії двадцять першого скликання Тернопільської міської ради від 20.05.1991 " Про колективний сад "Ювілейний" є чинними та ніким не скасовані, оскільки рішенням Господарського суду Тернопільської області від 09.03.2004 у справі № 13/154-3022, в частині про вилучення земельної ділянки в Садівничого товариства "Ювілейне", були визнані судом недійсними з моменту їх прийняття;

- позивач зазначає, що твердження відповідача про відсутність у Садівничого товариства права на постійне користування спірною земельною ділянкою у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа, ґрунтується на хибному розумінні обставин справи та трактуванні норм права. Так, зокрема, відповідно до рішення виконкому Тернопільської міської раді депутатів трудящих № 555 від 22.09.1966р. за колективом працівників Тернопільського відділку Львівської залізниці закріплено земельну ділянку площею 24,16 на для закладення колективного саду, про виділення якої свідчить акт від 16.09.1967 р. затверджений обласним відділом в справах будівництва та архітектури виконкому Тернопільської обласної ради депутатів трудящих та зареєстрованого 19.03.1968 р. статуту Садівничого товариства як юридичної особи та користувача земельною ділянкою. І так як рішення виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих № 555 від 22.09.1966 не було оскарженим у встановленому законом порядку та права на користування Садівниче товариство не було позбавлене, а відтак за Товариством зберігається право на використання спірної земельної ділянки. Означені обставини вважає підтвердженими, у тому числі і рішенням Господарського суду Тернопільської області від 9 березня 2004 року у справі №13/154-3022, яке набрало законної сили 6 серпня 2004 року, і, на думку позивача, встановлені судом факти є преюдиційними при розгляді даного спору з огляду на приписи ст 75 ГПК України;

- щодо тверджень відповідачів, що у справі №13/154-3022 стороною виступала інша юридична особа - Садівниче товариство «Ювілейне», то вважає це твердження хибним з огляду на те, що позивач - Садівниче товариство, створено на підставі рішення Тернопільської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1967 року за №555, що підтверджується статутом даного товариства зареєстрованого рішенням виконкому міської Ради народних депутатів №570 від 13 серпня 1982 року та новою редакцією статуту затвердженого загальними зборами членів даного товариства згідно протоколу №2 від 20 січня 2019 року, код ЄДРПОУ Садівничого товариства з часу його створення незмінний 21157987, тоді як скорочене найменування позивача Садівничого товариства є «Садівниче товариство «Ювілейний», що підтверджується: статутом, зареєстрованим рішенням виконаному міської Ради народних депутатів №570 від 13 серпня 1982 року; реєстраційною карткою про включення відомостей про юридичну особу від 12.12.2017, прийнятою державним реєстратором Опалко Людмилою Василівною (номер запису 004251 від 12.12.2007); свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серія А01 за №440214; рішенням Господарського суду Тернопільської області від 23 грудня 2008 року по справі №4/148/3251;

- також позивач вважає, що спір за даним позовом слід розглядати за правилами господарського судочинства у відповідності до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 2а-8868/11/2670 (провадження №11 1167апп18).

До вказаної відповіді на відзив б/н від 24.09.2019 позивачем долучено докази її надіслання іншим учасникам судового процесу.

Ухвалою від 24.10.2019 закрито підготовче засідання та призначено справу № 921/520/19 до судового розгляду по суті на 21.11.2019 о 12:00 год.

21.11.2019 відповідачами 1 та 2 через канцелярію суду подано спільну заяву Тернопільської міської ради та її виконавчого комітету б/н від 21.11.2019 про зупинення провадження у справі №921/520/19 (вх. номер 21257 від 21.11.2019) до набрання законної сили рішеннями у справах №500/2637/19 та №500/2636/19. Вказана заява підтримана представником відповідачів в судовому засіданні, яке відбулося 21.11.2019, тоді ж як представник позивача заперечував проти її задоволення.

За результатами розгляду вказаної заяви про зупинення провадження у справі №921/520/19 у нарадчій кімнаті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, про що судом повідомлено сторін шляхом оголошення в судовому засіданні 21.11.2019 вступної та резолютивної частини ухвали.

Також в даному судовому засіданні представником відповідачів 1 та 2 було заявлено усне клопотання про відвід судді Бурда Н.М. від розгляду даної справи, обґрунтоване безпідставністю відмови у зупинення провадження у справі та відхиленні клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, яке відбулося 24.10.2019, у зв`язку із чим останній просив оголосити перерву в судовому засіданні для надання йому можливості подати належним чином оформлене письмове клопотання про відвід.

З огляду на наведені обставини, судом в судовому засіданні 21.11.2019 було оголошено перерву до 25.11.2019 до 14-00 год. для вирішення питання заявленого відводу.

21.11.2019 представником відповідачів 1 та 2 ОСОБА_1 через канцелярію господарського суду подано заяву без номера від 21.11.2019 (вх.№915 від 21.11.2019) про відвід судді Бурди Н.М. від розгляду справи №921/520/19.

Ухвалою від 25.11.2019 заявлений відвід визнано необґрунтованим, провадження у справі №921/520/19 зупинено до вирішення питання щодо розгляду заяви про відвід судді Бурди Н.М. складом суду, який визначається у порядку ст.32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2019, у порядку ч.3 ст. 39 ГПК України, заяву про відвід судді Бурди Н.М. у даній справі передано на розгляд судді Шумському І.П.

26.11.2019 суддею Шумським І.П. подано заяву про самовідвід, яка названим суддею задоволена, про що постановлено відповідну ухвалу від 26.11.2019.

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2019, в порядку ч.3 ст. 39 ГПК України, заяву про відвід судді Шумського І.П. у даній справі передано на розгляд судді Андрусик Н.О.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 28.11.2019 (суддя Андрусик Н.О.) в задоволенні заяви Тернопільської міської ради без номера від 21.11.2019 (вх.№915 від 21.11.2019) про відвід судді Бурди Н.М. від розгляду справи №921/520/19 відмовлено.

Враховуючи, що обставини, які зумовили зупинення провадження по справі №921/520/19 усунуті, суддею Андрусик Н.О. вирішено питання відводу судді Бурди Н.М., розгляд справи ухвалою від 02.12.2019 поновлено та призначено до судового розгляду на 12.12.2019.

Представник позивача у судовому засіданні по розгляду спору по суті, що відбулося 12.12.2019, підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, відповіді на відзив б/н від 24.09.2019 (вх. №17350 від 25.09.2019) та усних поясненнях, наданих у судових засіданнях.

Представник відповідачів 1 та 2 щодо позовних вимог заперечив з огляду на обставини, зазначені ним у відзиві на позовну заяву б/н від 19.09.2019 (вх. № 16913 від 19.09.2019) та наданих під час розгляду даної справи усних поясненнях, а тому просив відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Оглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, повно та об`єктивно оцінивши подані докази в їх сукупності, судом встановлено:

Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. створено на підставі рішення Тернопільської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1967 року за №555, що підтверджується статутом даного товариства, зареєстрованого рішенням виконкому міської Ради народних депутатів №570 від 13 серпня 1982 року, та новою редакцією статуту, затвердженого загальними зборами членів даного товариства згідно протоколу №2 від 20 січня 2019 року. Код ЄДРПОУ Садівничого товариства з часу його створення незмінний - 21157987.

Скорочене найменування позивача Садівничого товариства - «Садівниче товариство Ювілейний», на підтвердження чого до матеріалів справи подано :

- Статут Товариства, зареєстрованого рішенням виконаному міської Ради народних депутатів №570 від 13 серпня 1982 року;

- реєстраційну картку про включення відомостей про юридичну особу від 12.12.2017, прийнятою державним реєстратором Опалко Людмилою Василівною (номер запису 004251 від 12.12.2007);

- свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серія А01 №440214;

- рішення Господарського суду Тернопільської області від 23 грудня 2008 року по справі №4/148/3251.

Рішенням виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих №555 від 22 вересня 1966 року за колективом працівників Тернопільського відділку Львівської залізниці закріплено земельну ділянку площею 24,16 га для закладення колективного саду на північно-східній околиці міста. Земельна ділянка для вказаних цілей виділена в натурі, про що свідчить акт від 16 вересня 1967 року, затверджений обласним відділом в справах будівництва та архітектури виконкому Тернопільської обласної ради депутатів трудящих.

19 березня 1968 року зареєстровано статут позивача Садівничого товариства як юридичної особи.

Підтверджуючи вказані обставини щодо правомірності набуття права постійного користування земельною ділянкою Товариством, позивач покликається на рішення Господарського суду Тернопільської області від 9 березня 2004 року у справі №13/154-3022 (яке набрало законної сили з дати винесення постанови Львівського апеляційного господарського суду - 6 серпня 2004 року, ухваленої за результатами його перегляду в апеляційному порядку) за позовом Садівничого товариства Ювілейне до відповідача 1 - Тернопільської міської ради, відповідача 2 - Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання недійсними рішень виконкому Тернопільської міської ради №515 від 16.08.1985 р. та №387 від 24.08.1988 р. в частинах, що стосуються вилучення земельної, ділянки в СТ Ювілейне і ухвали Тернопільської міськради від 20.05.1991р., та про визнання права СТ Ювілейне на приватизацію земельної ділянки площею 22.16 га по вул. Київській в м. Тернополі.

Так в межах розгляду зазначеної вище справи судом встановлено, що Садівниче товариство є належним землекористувачем спірної земельної ділянки площею 24,16 га, переданої у його користування рішенням виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих №555 від 22 вересня 1966 року по акту від 16 вересня 1967 року, затвердженому обласним відділом в справах будівництва та архітектури виконкому Тернопільської обласної ради депутатів трудящих.

Позивач вважає, що з урахуванням положень частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені рішенням суду в господарській справі №13/154-3022 (що набрало законної сили) є такими, що не потребують повторного доказування в межах розгляду даного спору, а отже встановленим є факт набуття Садівничим товариством Ювілейне у постійне користування земельної ділянки площею 24,16 га по вул. Київській в м. Тернополі.

Згідно листа Тернопільського міського управління земельних ресурсів від 17 лютого 2004 року №3113 землекористувачем земельної ділянки площею 24,0 га для ведення садівництва по вулиці Київська в місті Тернополі, є садово - городнє товариство «Ювілейне».

Рішенням Тернопільської міської ради від 18 жовтня 2007 року №5/13/120 «Про погодження місця розташування та надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки площею до 8,74 га під будівництво торгово- розважального комплексу з закладами громадського харчування, обслуговування населення та групи багатоквартирних житлових будинків за адресою вул. Київська-Генерала Тарнавського ТОВ «Ровекс», вирішено вилучити з користування садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівського залізниці «Ювілейне» земельну ділянку площею 8,74 га за адресою вул. Київська-Генерала Тарнавського, враховуючи письмову згоду землекористувача.

Таким чином, земельна ділянка, яка перебуває в постійному користуванні Садівничого товариства, зменшилася у площі з 24,16 га до 15,2600 га внаслідок вилучення з її складу 8.74 га на підставі рішення Тернопільської міської ради від 18 жовтня 2007 року №5/13/120. Площа земельної ділянки, яка залишилася в постійному користуванні Садівничого товариства зменшилася з 15,46 га до 15,2600 га, тобто на 0,20 га, внаслідок проведення її обмірів при вилученні із її складу земельної ділянки площею 8,74 га.

Відповідно до довідки Міськрайонного управління у Тернопільському районі та м. Тернополі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 27 лютого 2018 року №265/117-18, згідно даних Державного земельного кадастру, у т.ч. державної статистичної звітності форми 6-3ГМ станом на 01.01.2016 року земельна ділянка площею 15,2600 га обліковується за Тернопільським відділенням Львівської залізниці в графі 24 (колективне садівництво).

Cадівничим товариством на підтвердження факту належного землекористування долучено до матеріалів справи (згідно клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи від 12.09.2019) лист - відповідь Тернопільського управління ГК ДПС у Тернопільській області №69/6-5/19-00-5403/23051 від 06.09.2019 на адвокатський запит адвоката Вароди П.Б. від 02.09.2019 за №300, у якому містяться відомості про сплату позивачем земельного податку на суму5689,22 грн за період з 01.01.2012 по 30.08.2019 за земельну ділянку площею 15 га за адресою вул. Київська Генерала Тарнавського.

30 березня 2011 року позивач Садівниче товариство з метою правового оформлення землекористування в порядку ст.ст. 92,122-123 ЗК України, звернулося до відповідача 1 - Тернопільської міської ради, із заявою №8/2011 щодо оформлення документа, який посвідчує право користування земельною ділянкою, що підтверджується відповідною заявою із відміткою Тернопільської міської ради про її вхідну реєстрацію 30 березня 2011 року, що долучена до матеріалів справи, проте відповідач 1 до цього часу із порушеного у заяві позивача питання рішення не прийняв.

В подальшому рішенням Тернопільської міської ради від 24 липня 2019 року №7/36/133 «Про визначення земельної ділянки садівничому товариству робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д.» вирішено:

« 1. Визначити садівничому товариству робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. земельну ділянку загальною площею до 20,0 га на території Тернопільської міської об`єднаної територіальної громади, в межах с. Малашівці Зборівського району, взамін земельних ділянок розміщених за адресою вул. Київська-Тарнавського.

2. Громадянам-членам садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. подати до 01.09.2019 р клопотання про надання їм у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд відповідно до детального плану забудови земельної ділянки зазначеної в пункті 1 рішення.

3. Рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 22 вересня 1966р №555 «Про виділення земельної ділянки для закладання колективного саду працівниками Тернопільського відділку Львівської залізниці», від 10 квітня 1960р № 224 «Про закріплення земельної ділянки під закладку колективного саду працівників прокуратури Тернопільської області» та від 13 листопада 1969 р № 755 «Про додаткове закріплення земельної ділянки для садового кооперативу Тернопільського відділення Львівської залізниці - вважати такими, що втратили чинність.

4. Виконавчому комітету:

4.1 замовити розроблення детального плану забудови земельної ділянки.

4.2 організувати роботи по передачі у власність земельних ділянок громадянам - членам садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. в межах с. Малашівці Зборівського району.

Крім того, Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 31 липня 2019 року прийнято рішення №741 «Про впорядкування території визначеної для створення рекреаційної зони за адресою вул. Київська - Тарнавського», яким вирішено :

« 1. Зобов`язати садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. самостійно демонтувати тимчасові споруди та елементи огорожі території за адресою вул. Київська - Тарнавського в 30-ти денний термін з дня прийняття рішення.

2. Постійно діючій робочій групі організувати та провести роботи з демонтажу елементів огорожі та тимчасових споруд розміщених на території садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. за адресою вул. Київська - Тарнавського, визначеної для формування рекреаційної зони (парку), розташування багатоквартирних житлових будинків, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення, комунальних об`єктів, окремих об`єктів загальноміського значення, орієнтовною площею до 16,5га, в 30-ти денний термін після завершення терміну, вказаного в пункті 1 даного рішення.

3. Комунальним підприємствам «Електромереж зовнішнього освітлення «Тернопільміськсвітло», «Тернопільводоканал», «Тернопільелектротранс», «Міськшляхрембуд», приватному підприємству «Східний Масив», КЖЕП «Фаворит» виділити на вимогу робочої групи спеціалізовану техніку та засоби для проведення робіт з демонтажу тимчасових споруд.

4. Тернопільському міському РЕМ забезпечити від`єднання тимчасових споруд від електропостачання.

5. Управлінню житлово-комунального господарства, благоустрою та екології:

5.1.Вжити всіх належних заходів по приведенню місць, на яких розташовувались тимчасові споруди, до належного стану.

5.2. Забезпечити фінансування проведених робіт з демонтажу.

6. Проведення робіт з демонтажу та приймання на зберігання демонтованих споруд Тернопільське міське шляхове ремонтно-будівельне підприємство «Міськшляхрембуд» та КП «Тернопільська міська шляхово-експлуатаційна дільниця» оформити відповідними актами.

7. З метою забезпечення громадського порядку при виконанні робіт з демонтажу залучити працівників Тернопільського відділу поліції ГУНП у Тернопільській області.

8. Відділу зв`язків з громадськістю та засобами масової інформації міської ради оприлюднити дане рішення в засобах масової інформації.

9. Визначити, що повернення демонтованих тимчасових споруд здійснюється за умови компенсації виконаних робіт по демонтажу, транспортуванню та вберіганню.

10. Контроль за виконанням рішення покласти на заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради В.В.Стемковського та управління муніципальної інспекції.».

Позивач вважає, що, приймаючи оскаржувані рішення №7/36/133 від 24 липня 2019 року та №741 від 31 липня 2019 року без вирішення попередньо питання вилучення земельної ділянки площею 15,2600 га у Садівничого товариства, як її належного землекористувача, який набув право постійного користування нею (земельною ділянкою) на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих №555 від 22 вересня 1966 року, яке не було скасовано у встановленому законодавством порядку, Тернопільська міська рада та її виконавчий комітет порушила права останнього, а тому просить їх визнати недійсними та скасувати як такі, що суперечать Конституції України, Цивільному кодексу України, Земельному кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Дослідивши норми чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини першої статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Приписами статті 92 наведеного Кодексу унормовано, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, серед іншого і шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтями 19 Конституції України, ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією України, Законами України, актами Президента України, а також іншими нормативно-правовими актами. Рішення (акти) органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб повинні відповідати переліченому законодавству.

У ст.12 Земельного кодексу України зазначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері земельних відносин належить розпорядження землями територіальної громади; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних громад; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержання земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинка), використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення земельного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення земельних ділянок; встановлення та зміна меж населеного пункту; внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належать надання відомостей з Державного земельного кадастру відповідно до закону; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Питання компетенції органів місцевого самоврядування врегульовані також статтями 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

В Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Таким чином, органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року , від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України.

Здійснивши правовий аналіз правовідносин сторін з приводу визнання недійсними рішень Тернопільської міської ради №7/36/133 від 24 липня 2019 року та виконавчого комітету ТМР №741 від 31 липня 2019 року, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою вони є ненормативними актами, прийнятими органом місцевого самоврядування в процесі реалізації наданих йому законом повноважень.

Конституційним Судом України у рішенні по справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) у справі за № 1-9/2009 від 16.04.2009р. зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Таким чином ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить законодавству і порушує цивільні права та інтереси (ст.21 ЦК України, ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Частиною 4 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" №28342/95, пункт 61, ECHR 1999-VII).

З огляду на викладене, враховуючи, що правовідносини сторін у даній справі з приводу спірної земельної ділянки, що розміщена у м. Тернополі за адресою Київська - Генерала Тарнавського, мають тривалий характер, а відтак обставини, що підлягають доказуванню у межах розгляду даної справи вже були частково встановлені судами при розгляді справ №13/154-3022, №4/148-3251 та №15/63-971(7/167-3397), а тому суд вважає їх преюдиційними при розгляді даної справи.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 09.03.2004 у справі за №13/154-3022 (між тими ж сторонами) встановлено, що:

- рішенням виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих №555 від 22.09.1966р за колективом працівників Тернопільського відділку Львівської залізниці закріплено земельну ділянку площею 24,16 га для закладення колективного саду на північно-східній околиці міста. Земельна ділянка для вказаних цілей виділена в натурі, про що свідчить акт від 15.09.1967 p, затверджений обласним відділом в справах будівництва та архітектури виконкому Тернопільської обласної ради депутатів трудящих. 19.03.1958 р. було зареєстровано статут позивача, як юридичної особи та користувача земельною ділянкою 24,16 га.

- у зв`язку з затвердженням земельного кодексу УРСР Законом УРСР від 08.07.1970 та введенням його в дію з 01.01.1971 р. згідно Указу Президії Верховної Ради УРСР від 25.12.1970 р. та на виконання ст. 20 Земельного кодексу УРСР, Рада Міністрів УРСР постановою від 09.04.1975 р №172 „Про видачу землекористувачам державних актів на право користування землею" зобов`язала Міністерство сільського господарства УРСР, облвиконкоми, Київські і Севастопольські міськвиконкоми - забезпечити організацію і виконання робіт по видачі державних актів на право користування землею колгоспам, держгоспам та іншим землекористувачам. Однак , належному землекористувачу (позивачу) державний акт з невідомих причин не виданий в порушення вищевказаної постанови.

Таким чином у зазначеній справі суд дійшов висновку, що позивач використовував 24,16 та за цільовим призначенням як належний землекористувач.

Крім того, факт приналежності спірної земельної ділянки на праві постійного користування саме позивачу, підтверджено також і рішенням Господарського суду Тернопільської області у справі №4/148-3251, ухваленого 23.12.2008 за результатами розгляду спору за позовом Виконавчого комітету Тернопільської міської ради до відповідача - Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з. д "Ювілейне" про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Вказане рішення залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.04.2009 і, відповідно, набрало законної сили 14.04.2009.

Як у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції у зазначеній справі, так і у постанові апеляційного суду встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради депутатів трудящих № 555 від 22.09.1967 р. та акту про винесення меж земельної ділянки площею 16, 24 га в натурі від 18.09.1967 р., затвердженого обласним відділом в справах будівництва та архітектури Тернопільської обласної ради депутатів трудящих, що встановлено рішенням господарського суду Тернопільської області у справі № 15/154-3022, Садівниче товариство Ювілейне є належним землекористувачем земельної ділянки за адресою вул. Генерала Тарнавського Київська в місті Тернополі площею 24 га.

З огляду на встановлені господарським судом у справах№13/154-3022 та №4/148-3251 обставини, слід вважати доведеним факт належного землекористування Садівничим товариством робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. земельною ділянкою площею 24,16 га за адресою вул. Генерала Тарнавського Київська в місті Тернополі.

Твердження відповідачів 1 та 2 про те, що Садівниче товариство своє право постійного користування на спірну земельну ділянку не підтвердило належними доказами, а саме: Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, що суперечить вимогам ст. 20 ЗК УРСР (в редакції чинній станом на час виникнення у позивача права користування спірною земельною ділянкою) , суд не бере до уваги, оскільки згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у Постанові від 16.01.2019 у справі за № 372/930/17-ц.

І так як позивач набув право постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих №555 від 22 вересня 1966 року, тоді, як зазначає і сам представник відповідачів 1 та 2 у відзиві на позовну заяву від 19.19.2019, а відтак обов`язок оформлення такого акта, як і заборона приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, виникли у землекористувача з моменту набрання чинності редакції Земельного кодексу УРСР , а саме з 08.07.1970 року.

Окрім того, факт відсутності у позивача Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою встановлено і рішенням Господарського суду Тернопільської області від 09.03.2004 у справі за №13/154-3022, яке, як зазначалося вище, є преюдиційним при розгляді даної справи.

Щодо заперечень відповідачі 1та 2 про те, що позивачем у справі №13/154-3022 виступала інша юридична особа - Садівниче товариство «Ювілейне», тоді як будь-яких документів, які б засвідчували правонаступництво, зокрема, виходячи з Статуту позивача, між даними особами до позовної заяви не долучено та документально не підтверджено, як і не можливо дійти висновку, що Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. (позивач у справі №921/438/19), Садівниче товариство «Ювілейне» (позивач у справі №13/154-3022) та Колектив працівників Тернопільського відділку Львівської залізниці (зазначений у рішенні №555 від 22,09.1966) є правонаступниками взаємних прав і обов`язків, судом встановлено таке:

- на розгляді Господарського суду Тернопільської області перебувала справа за №15/63-971(7/167-3397) за позовом Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської залізниці "Ювілейне" до відповідачів: Тернопільської міської ради, Виконавчого комітету Тернопільської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ровекс" про визнання недійсними рішень Тернопільської міської ради №5/13/120 від 18.10.2007р., №5/16/156 від 18.03.2008р. та пп.1.15 п.1 рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №796 від 24.04.2008 року, а також договору оренди землі від 15.08.2008р. укладеного між Тернопільською міською радою та ТОВ Ровекс;

- за результатами розгляду вказаної справи 09.11.2010 ухвалено рішення (набрало законної сили 30.11.2010) у мотивувальній частині якого судом встановлено, що: «… Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської залізниці "Ювілейне" створено та зареєстровано 19 березня 1968 року. Рішенням виконкому міської ради №570 від 13.08.1982р. зареєстровано нову редакцію статуту садівничого товариства, зміст якого, згідно пояснень представників позивача, станом на час розгляду судом справи не змінювався. Відповідно до п. 1 Статуту, для цілей товариства, рішенням виконкому Тернопільської міської ради від 22.09.1967 р. №555, виділено земельну ділянку площею 26 га…».

З огляду на зазначене, відсутні підстави вважати, що Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. та Садівниче товариство «Ювілейне» є різними юридичними особами щодо яких слід встановлювати факт правонаступництва взаємних прав і обов`язків.

Водночас, як вбачається з відомостей, внесених заявником при заповненні реєстраційної картки форми № 6 про включення відомостей про юридичну особу - Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д., ідент. код. 21157987 (заповнена 05.12.2007), на підставі якої державними реєстратором Опалко Людмилою Василівною 12.12.2007 включено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, у графі «скорочене найменування юридичної особи (відповідно до установчих, розпорядчих документів)» зазначено «Садівниче товариство «Ювілейне».

Крім того суд звертає увагу відповідачів 1 та 2, що у долучених до матеріалів справи копіях процесуальних документів, виданих Тернопільською міською радою та її виконавчим комітетом, на які представник відповідачів посилається в підтвердження викладених ним у відзиві на позов заперечень, як то: рішення №741 від 31.07.2019, №7/36/133від 24.07.2019, б/н від 25.09.1998, №5/4/70 від 14.11.2006, ухвалах від 20.05.1991, від 02.07.1996, також зазначено різні назви юридичної особи позивача: Садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д., Садівниче товариство «Ювілейне», члени колективного саду «Ювілейний», тоді як обставини розміщення названих осіб на земельній ділянці, розміщеній по вул. Київська Генерала Тарнавською, виділеній органом місцевого самоврядування згідно з Генеральним планом міста Тернополя під забудову 11-13 мікрорайонів, опосередковано свідчать про те, що вказані документи стосуються однієї і тієї ж юридичної особи, а правовідносини сторін виникли саме з приводу зайняття спірної земельної ділянки.

Інших відомостей щодо перебування на спірній земельній ділянці інших юридичних осіб, окрім позивача, відповідачами не подано, а судом не здобуто.

Частина п`ята статті 116 Земельного кодексу України (далі Кодекс) передбачає, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Норма статті 141 Кодексу встановлює, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Порядок вилучення земельних ділянок визначений статтею 149 Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 149 Кодексу вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку (частина десята статті 149 Кодексу).

Відповідно до ст. 143 ЗК України, примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки;

д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Наведені норми чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, свідчать, що приймаючи оскаржувані рішення №7/36/133 від 24 липня 2019 року та №741від 31 липня 2019 року, як за відсутності добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 15,2600 га за адресою вул. Київська Генерала Тарнавського, так і відсутності згоди позивача на її вилучення, або ж рішення суду з цього приводу, Тернопільською міською радою та її виконавчим комітетом порушено права Садівничого товариства, як належного землекористувача цієї земельної ділянки, так як його (позивача) право постійного користування вказаною земельною ділянкою, набуте на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради депутатів трудящих №555 від 22 вересня 1966 року, у встановленому статтею 141 ЗК України порядку не припинялося, земельна ділянка відповідно до статті 143 ЗК України не вилучалась

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про зах|іст прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

При розгляді даної справи судом також враховано практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при вирішенні судами спорів, пов`язаних із визнанням недійсним (скасуванням) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого у добросовісного набувача виникло право власності на земельну ділянку, який неодноразово встановлював порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предметом безпосереднього регулювання якого є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, яка застосовується як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Проте в ситуації, що склалась між сторонами у даній справі, на думку суду, названих критеріїв органом місцевого самоврядування дотримано не було, оскільки, заперечуючи право постійного користування позивача на спірну земельну ділянку, взамін існуючої позивачу визначено земельну ділянку площею 20 га на території Тернопільської міської об`єднаної територіальної громади в с. Малашівіці Зборівського району, що на думку членів Садівничого товариства не є співрозмірним та рівноцінним обміном. Погодження на проведення такого обміну, як і згоди на вилучення земельної ділянки, як зазначалось судом вище, у позивача Тернопільською міською радою одержано не було.

Окрім цього, в даному випадку суд враховує поведінку держави в особі органу місцевого самоврядування, який своїми діями протягом тривалого часу погоджувався з поведінкою Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д, не заперечуючи використання нею спірної земельної ділянки і не вживаючи заходів по її вилученню або оформленню права на неї.

Так, Садівниче товариство використовувало земельну ділянку з 1966 року (з моменту набуття права постійного користування), а в 2011 році звернулась із заявою №8/2011 від 30.03.2011(відмітка про одержання Тернопільською міською радою 30.03.2011 міститься на копії вказаної заяви, доданої до матеріалів справи) про оформлення права користування, однак до цього часу із порушеного у заяві питання рішення прийнято не було.

Заперечення відповідчів про те, що Обслуговуюче садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. не підпадає під жодну із категорій юридичних осіб, перелік яких визначено ст.92 ЗК України (в редакції від 09.08.2019р.), судом відхиляються з тих підстав, що як уже було зазначено судом, позивачем набуто земельну ділянку у постійне користування ще у 1966 році.

Так у рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі №1-17/2005 (№5-рп/2005 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, таке:

-інститут постійного користування земельною ділянкою - право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку виник із прийняттям Земельного кодексу Української РСР від 8 липня 1970 року, який встановлював безстрокове і тимчасове користування землею (стаття 15). Землекористувачами визначалися: колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації і установи; промислові, транспортні, інші несільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації та установи; громадяни. Поняття "користування землею" у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року ( 561-12 ) (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з`явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям;

- Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року ( 2196-12 ) закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6);

- наведене свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

- чинний Земельний Кодекс ( 2768-14 ), прийнятий 25 жовтня 2001 року, визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина перша статті 92).

- права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

- використання терміна «набувають», що означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь", після набрання чинності статтею 92 Кодексу ( 2768-14 ) свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках за станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України також вказав, що Конституція України (стаття 13) не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю.

Твердження представника відповідачів про те, що позивачем жодним чином не відображено та документально не підтверджено, в чому саме полягає порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів при прийнятті міською радою своїх рішень, що в свою чергу визначає відсутність факту таких порушень, а відтак і правових підстав для задоволення позову, судом оцінюються критично з огляду на те, що:

- чинні норми цивільного законодавства визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права;

- таким чином, виходячи із встановлених під час розгляду даної справи обставин щодо правомірності набуття у постійне користування Садівничим товариством спірної земельної ділянки та вимог наведених норм права, суд дійшов висновку, що у даному спорі права позивача, який має законне сподівання на отримання можливості ефективно здійснити своє майнове право, зокрема у вигляді «права на користування земельною ділянкою», були порушені відповідачами шляхом прийняття оспорюваних рішень, визнання недійсними яких і є обраним позивачем способом захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів, що в свою чергу відповідає приписам ст. 16 ЦК України.

Заперечення відповідачів 1 та 2 про те, що оскарження рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 31.07.2019 № 741 Про впорядкування території визначеної для створення рекреаційної зони за адресою вул. Київська Тарнавського, виходячи з природи дій суб`єкта владних повноважень, який здійснює у спірних відносинах владні управлінські функції, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, судом відхиляються з огляду на таке.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( 1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

За частинами першою та другою статті 1 ГПК України (тут і далі в редакції, чинній на час звернення з позовом) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Статтями 4, 20 ГПК України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом), господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, а отже, розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 4 цього Кодексу, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Так, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (ч. 6 ст. 20 ГПК України).

Тобто критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.

Стаття 2 КАС України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, завданням адміністративного судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Справою адміністративної юрисдикції, відповідно до частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За пунктом 5 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, або їхніх службових чи посадових осіб є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі зазначених суб`єктів не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели дії органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

З наведеного вбачається, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з погляду його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації цього рішення виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Однією із позовних вимог позивача є визнання недійсним рішення виконавчого комітету міськради №741 від 31.07.2019, яким зобов`язано садівниче товариство робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. самостійно демонтувати тимчасові споруди та елементи огорожі території за адресою вул. Київська - Тарнавського в 30-ти денний термін з дня прийняття рішення щодо розпорядження, після закінчення цього терміну провести роботи з демонтажу доручено спеціальній робочій групі. І так як позивач вважає спірну земельну ділянку такою, що приналежна йому на праві постійного користування, а розміщені на ній тимчасові споруди власністю членів товариства і, відповідно, відстоює право на таке майно шляхом звернення до суду з позовом про визнання такого рішення недійсним.

Відтак, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, а також те, що спірні правовідносини пов`язані із захистом порушеного права користування земельною ділянкою, даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому заперечення відповідачів в цій частині суд вважає безпідставними.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 25.06. 2019 у справі за № 924/1473/15 та від 16 січня 2019 року у справі №2а-8868/11/2670.

Як зазначено у статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи із фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що позов Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. до Тернопільської міської ради; Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання недійсним рішення Тернопільської міської ради від 24.07.2019 р. № 7/36/133 Про визнання земельної ділянки садівничому товариству робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. та рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 31.07.2019 р. № 741 Про впорядкування території визначеної для створення рекреаційної зони за адресою вул. Київська-Генерала Тарнавського підлягає до задоволення, як обґрунтовано заявлений та доведений позивачем належними та допустимими доказами.

В свою чергу, слід відзначити, що відповідачем не подано належних доказів, які б спростовували наведене вище.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 244 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов1язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 16 ГПК України). Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Адвокат Варода Павло Борисович надавав правову допомогу Садівничому товариству робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. на підставі договору від 06.06.2019 за №Г-16 про надання правової допомоги та ордера серії ВО №1000671 від 16.08.2019.

Посвідченням адвоката №678 від 03.02.2012, що надавалися Вародою П.Б. в судових засіданнях для встановлення його особи, підтверджується, що він є адвокатом.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом встановлено, що 06 червня 2019 між адвокатом Вародою Павлом Борисовичем та Садівничим товариством робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. укладено Договір про надання правової допомоги №г-16 (надалі - Договір правової допомоги), пунктом 3.1 якого передбачено, що гонорар адвоката за надання професійної правничої допомоги становить 4000 грн.

На підтвердження факту оплати вартості послуг надання професійної правничої допомоги позивачем подано квитанцію до прибуткового касового ордера №58 від 16.08.2019, у якому підставою оплат зазначено: «договір про надання правової допомоги від 06.06.2019 за №Г-16».

Частиною 4 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судом враховується, що відповідачем жодним чином не заперечено та не заявлено про неспівмірність розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на вищезазначене, суд вважає обґрунтованими та підтвердженими понесені Садівничим товариством робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн., які в повному обсязі підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача 1.

Пунктом 9 статті 129 ГПК України, передбачено, що у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю.

В силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача 1.

Керуючись статями 3, 4, 13, 20, 73-86, 123, 129, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним рішення Тернопільської міської ради від 24 липня 2019 року №7/36/133 Про визначення земельної ділянки садівничому товариству робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д. з моменту його прийняття.

3. Визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 31 липня 2019 року №741 Про впорядкування території визначеної для створення рекреаційної зони за адресою вул. Київська-Тарнавського з моменту його прийняття.

4. Стягнути з Тернопільської міської ради (вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль, 46001, ідентифікаційний код 34334305) на користь Садівничого товариства робітників і службовців Тернопільського відділення Львівської з.д (вул. Київська-Генерала Тарнавського, 9, м.Тернопіль, 46023, ідент код 21157987) - 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн 00 коп. в повернення сплаченого судового збору та вартість витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повний текст рішення складено 23.12.2019.

Суддя Н.М. Бурда