ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"20" грудня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/3077/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Щавинської Ю.М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи:

За позовом: Фізичної особи-підприємця Вашко Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Іванова Дениса Валерійовича (68514, Одеська область, Тарутинський район, с. Вознесенка Друга)

про стягнення 126 207 грн

ВСТАНОВИВ:

16.10.2019р. Фізична особа-підприємець Вашко Олександр Миколайович звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Іванова Дениса Валерійовича, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 115 833,50 грн, пеню у сумі 8 562,16 грн, 3% річних у сумі 1 476 грн та інфляційні втрати у сумі 335,34 грн., а також судовий збір у сумі 1 921 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення суми попередньої оплати у розмірі 115 833,50 грн, перерахованої ФОП Вашко О.М. на виконання зобов`язань за договором поставки №01-10/2018 від 25.10.2018р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.10.2019р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/3077/19. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.

Надіслана судом на визначену у позовній заяві адресу позивача ухвала про відкриття провадження у справі була повернута до суду з відміткою поштової установи "за закінченням встановленого строку зберігання" (а.с.61-64).

Відповідачу по справі ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана в межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, на його юридичну адресу, яка зазначена у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.54-56).

Суд зауважує, що згідно ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У відповідності до п. 116 Правил надання послуг поштового зв`язку у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення.

Як вбачається з матеріалів справи, надіслана судом рекомендованим листом з позначкою "Судова повістка" ухвала про відкриття провадження у справі була повернута поштовою установою з відбитком календарного штемпелю на конверті та відміткою "адресат за зазначеною адресою не проживає".

Отже, оскільки ухвала суду про відкриття провадження у справі направлена судом за належною адресою і повернута поштою у зв`язку з відсутністю адресата, суд доходить висновку, що відповідач повідомлений про відкриття провадження у справі та прийняття позовної заяви до розгляду.

Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учассуд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зі змісту ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч.4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, жодних заперечень проти позову не надав, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Згідно положень ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі, зокрема, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Як встановлено судом, 25.10.2018р. між Фізичною особою-підприємцем Вашко Олександром Миколайовичем (Покупець) та Фізичною особою-підприємцем Івановим Денисом Валерійовичем (Продавець) було укладено договір поставки (а.с.17-18), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а Покупець прийняти та оплатити товар, найменування, кількість та ціни якого вказано у специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

Ціна договору визначається даним договором і приймається сторонами в національні валюті України - гривні (п.2.1. договору).

Згідно п.2.2. договору ціна товару узгоджується у специфікаціях до даного договору, включає вартість продукції, всі податки і збори, передбачені чинним законодавством.

Відповідно до п. 2.5. договору датою виконання покупцем вимог по оплаті товару є дата зарахування коштів на рахунок постачальника.

Пунктом 2.6. договору сторони погодили, що передача товару постачальником покупцю здійснюється за вимогою покупця в обсягах, що не перевищує обсяг оплаченого покупцем товару за попередньою оплатою. Обсяг відвантаженого товару продавцем за бажанням покупця може перевищувати суму попередньої оплати на обсяг товару, що потрібен для довантаження транспортної одиниці що перевозить товар.

Оплата за товар, що за бажанням покупця був довантажений згідно п.2.6. договору має бути оплачений покупцем не пізніше ніж на наступний день від такого довантаження (п.2.7. договору).

Згідно до п. 3.1. договору товар приймається покупцем за кількістю та якістю у відповідному місяці поставки на підставі товаросупровідних документів, що підтверджують кість та кількість товару.

Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2018р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих нас себе зобов`язань (п.7.1. договору).

Як встановлено судом, на виконання умов договору позивачем було здійснено передоплату за товар на загальну суму 461 550 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с.19-20, 28-29, 40-41).

Водночас, як вказує позивач, відповідачем була здійснена поставка піску на загальну суму 345 716,50 грн, у підтвердження чого ФОП Вашко О.М. надано видаткові накладні (21-27, 30-39, 42-48). Жодних інших поставок відповідачем здійснено не було.

Таким чином, як вказує позивач та вбачається з матеріалів справи, вартість оплаченого, проте непоставленого товару становить 115 833,50 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Як зазначає позивач і це вбачається з матеріалів справи, ФОП Вашко О.М. відмовився від передання залишку оплаченого товару та вимагав повернення суми попередньої оплати.

Зазначене цілком підтверджується наявним в матеріалах справи гарантійним листом ФОП Іванова Д.В. (а.с.49), згідно якого останній гарантував повернення грошових коштів у сумі 115 833,50 грн. у строк до 22.04.2019р.

Таким чином сторони своїми конклюдентними діями фактично дійшли згоди щодо повернення грошових коштів у строк до 22.04.2019р. замість поставки товару.

Згідно до ст.193 ГК України, яка цілком кореспондується зі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Водночас, як вказує позивач, в порушення прийнятих на себе зобов`язань, відповідачем грошові кошти у сумі 115 833,50 грн в обумовлені строки повернуто не було.

Враховуючи, що доказів оплати грошових коштів у сумі 115 833,50 грн відповідачем, в порушення вимог ст. 74 ГПК України, надано не було, суд вважає позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Вашко Олександра Миколайовича в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Аналізуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 1 476 грн та інфляційних втрат у сумі 335,34 грн, суд вказує наступне.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 ЦК України, відповідно до частини другої якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, відповідно до ст. 236 ГПК України, позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 10.04.2018р. у справі №910/10156/17, щодо розповсюдження положень ст. 625 ЦК України на усі види грошових зобов`язань, приймаючи до уваги, що зобов`язання повернути передоплату є грошовим, суд вважає, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.

Водночас суд зазначає, що оскільки гарантійним листом сторонами було встановлено строк повернення грошових коштів у сумі 115 833,50 грн до 22.04.2019р., враховуючи положення ст. 253 Цивільного кодексу України, прострочення зобов`язання починається з 23.04.2019р.

З огляду на зазначене, судом, за допомогою системи "Ліга-Закон", в межах наведеного позивачем строку, з урахуванням встановленої початкової дати нарахування 3% річних здійснено власний розрахунок, згідно з яким загальна сума 3% складає 1 475,69 грн.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
115833.5023.04.2019 - 24.09.20191553 %1475.69
За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню у сумі 1 475,69 грн.

Стосовно інфляційних нарахувань, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, суд вказує, що такі нарахування не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Саме такі рекомендації судам щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ викладені у розділі 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

З огляду на викладене, здійснюючи перевірку розрахунку інфляційних нарахувань, доданого позивачем до позовної заяви (а.с.15-16), враховуючи щомісячний індекс інфляції, суд дійшов висновку, що за сукупністю місяців періоду, зазначеного позивачем, мала місце дефляція, у зв`язку з чим підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 335,34 грн у суду відсутні.

Аналізуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені у розмірі 8 562,16 грн, суд вказує наступне.

Згідно ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 343 Господарського кодексу України встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно до ст.547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення зобов`язання вчиняється у письмовій формі, недотримання якої тягне нікчемність правочину.

Відповідно до п.4.2. договору за невиконання чи за несвоєчасне виконання покупцем перед постачальником своїх грошових зобов`язань, передбачених п.2.7. договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ, діючої в період, за який розраховується пеня.

Згідно п. 4.3. договору за кожний день прострочення поставки товару постачальник сплачує покупцю неустойку в національній валюті України та в розмірі облікової ставки НБУ, діючої в період, за який розраховується неустойка від вартості непереданого товару.

Таким чином, договором передбачена неустойка з одного боку за невиконання покупцем перед постачальником своїх зобов`язань щодо несплати товару та неустойка за прострочення поставки товару, тобто за виконання негрошових зобов`язань.

Водночас, як встановлено судом з позовної заяви, позивач просить суд стягнути неустойку за неповернення грошових коштів, визначаючи період нарахування пені з моменту настання обов`язку повернення суми передоплати та до моменту звернення до суду з позовною заявою, тобто, фактично, звертається з вимогою про стягнення неустойки за порушення грошового зобов`язання з повернення суми передоплати.

Водночас, аналізуючи положення договору, а саме розділ 4 „відповідальність сторін", суд зазначає про відсутність у договорі погодження сторонами такої неустойки.

Надаючи оцінку можливості стягнення неустойки за прострочення поставки товару, про що також вказує позивач, суд зазначає, що згідно п. 2.6. договору передача товару постачальником покупцю здійснюється за вимогою покупця в обсягах, що не перевищує обсяг оплаченого покупцем товару за попередньою оплатою.

За таких обставин, для визначення моменту порушення зобов`язання щодо поставки товару є необхідним встановлення моменту вимоги покупця та моменту невиконання відповідного зобов`язання.

Згідно ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Водночас позивачем жодним чином не доведено наявність будь-яких вимог щодо поставки товару чи встановлення будь-яких строків такої поставки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги про стягнення пені не підлягають задоволенню як в контексті неустойки за прострочення поставки товару, так і в контексті неустойки за повернення грошових коштів у вигляді передоплати.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129,232,233,236-238,240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Іванова Дениса Валерійовича (68514, Одеська область, Тарутинський район, с. Вознесенка Друга, ід. код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Вашко Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ід. код НОМЕР_2 ) заборгованість у сумі 115 833 /сто п`ятнадцять тисяч вісімсот тридцять три/ грн 50 коп., 3% річних у сумі 1 475 /одна тисяча чотириста сімдесят п`ять/ грн 69 коп., судовий збір у сумі 1 785 /одна тисяча сімсот вісімдесят п`ять/ грн 57 коп.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядк ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Ю.М. Щавинська