ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2019 р. Справа№ 910/11691/15

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 11.12.2019.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 02.10.2019 (повний текст складено 04.10.2019)

у справі №910/11691/15 (суддя Лиськов М.О.)

за скаргою Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на постанову від 20.06.2019 ВП№58108608 державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про повернення виконавчого документу стягувачеві у справі

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Публічного акціонерного товариства "Будівельне управління №813"

про стягнення 3 421,69 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 відмовлено у задоволенні скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на постанову від 20.06.2019 ВП№58108608 державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про повернення виконавчого документу стягувану у справі №910/11691/15.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі №910/11691/15 та прийняти нове, яким скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" задовольнити.

Підставою для скасування ухвали суду скаржник зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. Зазначаючи при цьому, що державним виконавцем не в повній мірі вжито заходи, передбачені Законом України «Про виконавче продаження» щодо примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/11691/15 та передчасно винесено постанову від 20.06.2019.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2019 апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі №910/11691/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (судді-доповідача) Куксова В.В., судді Шаптали Є.Ю., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 задоволено клопотання Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про поновлення строку для подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі №910/11691/15.

Відновлено Державному підприємству "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" строк для подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі №910/11691/15.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі №910/11691/15. Призначено справу до розгляду на 11.12.2019.

В судовому засіданні 11.12.2019 представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі №910/11691/15 та прийняти нове, яким скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" задовольнити.

Відповідач, державний виконавець в судове засідання 11.12.2019 не з`явилися. Про поважність причин нез`явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення відповідача та державного виконавця про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності відповідача та державного виконавця та їх повноважених представників за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 11.12.2019 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

06.05.2015 до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (надалі - позивач) Публічного акціонерного товариства "Будівельне управління №813" (надалі - відповідач) про стягнення 3421,69 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов`язання у частині внесення плати за надані послуги, відповідно до договору № 02.1.2-14/26-27 від 03.06.2010, внаслідок чого у Відповідача перед Позивачем виникла заборгованість у розмірі 3 421,69 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.06.2015 позов задоволено в повному обсязі.

07.07.2015 на виконання рішення суду видано наказ.

16.09.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на постанову від 20.06.2019 ВП№58108608 державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про повернення виконавчого документу стягувачеві у справі.

В обґрунтування поданої скарги боржником зазначалось, що саме державний виконавець, як посадова особа, наділений державно-владними повноваженнями і правомочний представляти інтереси держави у сфері виконання рішень судів та інших органів (посадових органів), мав вжити передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішення у справі « 910/11691/15. Проте, на день звернення стягувача до суду зі скаргою, наказ Господарського суду міста Києва від 07.07.2015 у справі №910/11691/15 залишається не виконаним.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця зазначив, що державним виконавцем вжито всі заходи з примусового виконання рішення в рамках зведеного виконавчого провадження №58582208..

Розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне

Статтею 339 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Питання, що виникають на стадії виконання рішень, винесених господарським судом, вирішуються в порядку, передбаченому нормами ГПК України та Законом України "Про виконавче провадження". Спеціальним нормативним актом з питань виконання судового рішення є Закон України "Про виконавче провадження" (далі Закон), яким врегульовані питання щодо порядку, умов та підстав здійснення виконавчого провадження з примусового виконання рішень. Поряд з цим Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судовою колегією, 18.01.2019 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувана та зазначеного вище виконавчого документа, копію якої направлено сторонам виконавчого провадження.

У відділі на виконанні перебували виконавчі документи щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства "Будівельне управління №813", державним виконавцем відповідно до вимог статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження.

Судовою колегією встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в ході проведення виконавчих дій по зведеному виконавчому провадженню державним виконавцем вжито заходів примусового виконання, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, направлено запити до Державної податкової інспекції України у Деснянському районі міста Києва, МВС України у місті Києві, винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та постанову про арешт коштів боржника.

Згідно відповідей з банківських установ кошти на рахунках відсутні, рух коштів за період 04.08.2017 по 11.03.2019 відсутній.

Поштові відправлення за адресою м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, офіс 302 боржник не отримує.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем було здійснено вихід за вище зазначеною адресою, проте, боржника не розшукано, про що складено акт, який наявний в матеріалах справи.

В матеріалах справи наявна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником Публічне акціонерне товариство «Будівельне управління № 813» зареєстровано нежитлова будівля за адресою: АРК, м. Сімферополь вул. Сибірська 1-В, реєстраційний номер 419259; нежитлові будівлі за адресою: АРК, м. Сімферополь, Московське шосе, 13 км., реєстраційний номер 11471009.

19.06.2019 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, копію якої направлено стягувачу разом з виконавчим документом.

Скаржник наголошує, що для виконання покладених на державного виконавця завдань та зобов`язань, йому надаються права, що визначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» зокрема: проводити перевірку виконання боржником рішень, що підлягають виконанню відповідно до Закону; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Крім того, ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Також, ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що з метою виявлення дебіторської заборгованості боржника - юридичної особи, фізичної особи - підприємця, виконавець має право звернутися за інформацією про дебіторську заборгованість боржника до органів доходів і зборів.

В своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що у зв`язку з тим, що державний виконавець не здійснив всіх вище перелічених дій відносно боржника, він не мав права повертати наказ без виконання.

Судова колегія критично, оцінює вказані доводи скаржника, з огляду на те, що вище перелічені дії є правом, а не обов`язком виконавця, а отже судом першої інстанції вірно встановлено, що державним виконавцем вжито всі заходи з примусового виконання рішення в рамках зведеного виконавчого провадження №58582208.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Водночас судова колегія звертає увагу, що повернення виконавчого провадження згідно п.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» не лишає стягувана подати виконавчий документ заново до виконання.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження"встановлено, що виконавець зобов`язаний розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

За приписами ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" та п. 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень (затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012) під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Враховуюче наведене та аналізуючи вимоги Закону України "Про виконавче провадження", приймаючи до уваги те, що з інформації, яка надана органами та установами на запити державного виконавця встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення, а самим державним виконавцем здійснено заходи щодо розшуку такого майна, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про законність та обґрунтованість постанови Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про повернення виконавчого документу стягувачеві.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що встановлені судом першої інстанції обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому ухвала Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі №910/11691/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі №910/11691/15 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 у справі №910/11691/15 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/11691/15 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.12.2019.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала