ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2019 справа № 914/1917/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Гоменюк З.П. розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок», м.Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд», м.Львів

про стягнення 75667,78 грн

Представники сторін не викликались

Обставини розгляду справи.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд» про стягнення 75667,78 грн.

Ухвалою від 23.09.2019 р. позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали на усунення допущених недоліків шляхом надання суду доказів сплати судового збору в сумі 1921 грн.

08.10.2019 р., тобто в межах встановленого судом строку, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноблок» на виконання вимог ухвали суду надіслало електронною поштою з використанням електронного цифрового підпису представника заяву про усунення недоліків позовної заяви (вх.№41517/19 від 08.10.2019 р.) з долученою до неї сканованою копією платіжного доручення. 10.10.2019 р. на адресу суду поштою надійшов оригінал вказаної заяви з долученим оригіналом відповідного платіжного доручення.

Ухвалою суду від 15.10.2019 р. (з врахуванням ухвали про виправлення описки від 16.12.2019 р.) постановлено: прийняти справу до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження; здійснювати розгляд справи без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи; відмовити в задоволенні клопотання позивача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції; зобов`язати учасників справи у випадку повної або часткової сплати відповідачем заявленої до стягнення заборгованості подати належні докази (платіжні доручення або виписки банку), у випадку наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження подати відповідну письмову заяву у строк до 11.11.2019 р.; встановити відповідачу для подання відзиву на позов, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (в разі незгоди із здійсненням розгляду справи без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання) строк у 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали; встановити позивачу для подання відповіді на відзив, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (в разі незгоди із здійсненням розгляду справи без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання) строк у 5 календарних днів з дня отримання відзиву на позов; встановити відповідачу для подання заперечення строк у 5 календарних днів з дня отримання відповіді на відзив.

04.11.2019 р. надійшов відзив на позовну заяву (вх.№45624/19), в якому відповідач визнав позовні вимоги в частині 69624,80 грн. основного боргу, 277,03 грн інфляційних втрат та 274,68 грн 3% річних, в задоволенні решти позову просив відмовити.

В матеріалах справи наявні рекомендовані поштові відправлення позивачеві ухвал суду, які були повернені підприємством поштового зв`язку з зазначенням того, що причиною повернення є закінчення встановленого строку зберігання.

Ухвали надсилались судом на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, яка також відповідає адресі, вказаній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як місцезнаходження позивача: 01025, м.Київ, вул.Володимирська, 7, оф.1.

Суд вважає, що неотримання позивачем кореспонденції, яка направлялася судом на його адресу, зумовлено суб`єктивними причинами та залежало лише від власної волі самого позивача. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 11.12.2018 р. у справі №921/6/18.

Водночас суд зазначає, що за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Обізнаність позивача про розгляд його справи судом додатково підтверджується тим фактом, що позивач усунув недоліки, про які вказувалось в надісланій йому ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

В матеріалах справи наявне повідомлення про вручення відповідачеві ухвали про відкриття провадження у справі (вручено 21.10.2019 р.)

Отже, суд вважає сторони такими, що належним чином повідомлені про відкриття провадження у даній справі та прийняття позовної заяви до розгляду судом.

Оскільки ухвалою суду про відкриття провадження у справі було постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи, а від сторін не надходило жодних заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження чи клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, суд здійснив розгляд справи за наявними у справі матеріалами у строк, що не перевищує шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, розпочавши розгляд справи по суті через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Як передбачено ст.191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ч.6 ст.236 ГПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Внаслідок дослідження наявних у справі доказів та викладених сторонами в заявах по суті спору письмових пояснень суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі.

При цьому, суд прийняв рішення у справі в останній день шістдесятиденного строку, який сплив 16.12.2019 р., та відповідно до ч.4 ст.240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи підписав рішення без його проголошення.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що позивач виставив відповідачеві комерційну пропозицію на поставку обладнання (рахунок-фактуру) на суму 169624,80 грн, а відповідач сплатив 100000 грн як часткову оплату за обладнання. В подальшому позивач відвантажив відповідачеві товар на передбачену пропозицією суму 169624,80 грн, проте відповідач решти заборгованості за поставлений товар в розмірі 69624,80 грн не сплатив, на вимогу позивача не зреагував. У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача 75667,78 грн заборгованості, з яких 69624,80 грн основний борг, 835,49 грн інфляційні втрати, 772,54 грн 3% річних та 4434,95 грн проценти за користування чужими грошовими коштами.

Відповідач визнав те, що борг за поставлений товар в сумі 69624,80 грн існував та зазначив, що після відкриття провадження у справі ним було сплачено його частину в сумі 20000 грн. Разом з тим, відповідач заявив, що строк виконання відповідачем обов`язку з оплати виник лише після спливу семиденного строку з моменту пред`явлення позивачем вимоги про сплату, а не з дати поставки товару за видатковою накладною, як вважає позивач. З врахуванням цього, відповідач здійснив перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат і 3% річних та прийшов до висновку, що їх дійсна сума має становити 277,03 грн та 274,68 грн відповідно. Крім того, відповідач звернув увагу суду на те, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку прострочення оплати товару не визначено ні законодавством, ані умовами поставки товару за видатковою накладною, тому вимога позивача про стягнення таких відсотків є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Розглянувши матеріали справи, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

В матеріалах справи наявна засвідчена копія комерційної пропозиції на поставку електрощитового обладнання, виставленої Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноблок» (постачальник, позивач у справі) Товариству з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд» (замовник, платник, покупець, відповідач у справі) з підписом директора ТзОВ «Техноблок» та відбитком печатки товариства.

Дана пропозиція містила рахунок-фактуру №УГ 20190318 від 18.03.2019р. на сплату 169624,80 грн за товар щит ВРП-№1 (13/061-Лв-ЕТР) та щит ВРП-№2 (13/001-Лв-ЕТР).

В пропозиції, серед іншого, зазначені такі умови: за порушення строків оплати товару покупець зобов`язаний сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки за кожен день прострочки; підписана покупцем накладна є доказом повного виконання обов`язків покупця; сплачений рахунок буде відвантажений тільки при наявності правильно оформленого доручення; рахунок дійсний до оплати протягом 1-го календарного місяця; повна чи часткова оплата рахунку покупцем є підтвердженням його згоди з вищезазначеними умовами.

Платіжним дорученням №2073 від 08.04.2019 р. ТзОВ «С.А.Б.» оплатило ТзОВ «Техноблок» 100000 грн з призначенням платежу «часткова оплата за щити ВРП зг. рах. №УГ 20190318 від 18.03.2019 р., в т.ч. ПДВ 20% 16666,67грн».

Відповідно до видаткової накладної №23 від 20.05.2019 р. відбулася поставка покупцеві визначеного в рахунку-фактурі товару на загальну суму 169624,80 грн. Накладна підписана без зауважень директором постачальника ОСОБА_1 та начальником постачання покупця Стасюком О.П. з посиланням на довіреність №3 від 20.05.2019 р. Даною довіреністю, підписаною керівником та головним бухгалтером покупця і скріпленою печаткою товариства, вищезгадана особа була уповноважена на отримання від ТзОВ «Техноблок» цінностей згідно рахунку №УГ 20190318 від 18.03.2019 р.

11.07.2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноблок» скерувало Товариству з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд» вимогу про сплату боргу від 10.07.2019 р., в якій просило оплатити 69624,80грн за поставлений згідно видаткової накладної №23 від 20.05.2019 р. товар.

Направлення вимоги з доданими документами підтверджується копією опису вкладення від 11.07.2019 р. та накладної АТ «Укрпошта» №005 від 11.07.2019 р.

З інформації на веб-сайті АТ «Укрпошта» за відповідним штрихкодовим ідентифікатором, роздруківка якої додана відповідачем до відзиву, випливає те, що поштове відправлення Товариству з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд» було вручено 18.07.2019 р.

В позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача 69624,80 грн заборгованості за поставлений та неоплачений товар.

Також позивач нарахував відповідачеві за період з 20.05.2019 р. по 01.10.2019 р. 835,49 грн інфляційних втрат, 772,54 грн 3% річних та 4434,95грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

Платіжним дорученням №313 від 22.10.2019 р. ТзОВ «С.А.Б.» оплатило ТзОВ «Техноблок» 20000 грн з призначенням платежу «часткова оплата за щити ВРП зг. рах. №УГ 20190318 від 18.03.2019 р., в т.ч. ПДВ 20% 3333,33грн».

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. (ч.7 ст.179 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

Частиною першою статті 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В частині другій статті 180 ГК України зазначено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Аналогічна за змістом норма міститься і в ч.1 ст.638 ЦК України.

Істотними умовами договору Цивільний кодекс України в частині першій статті 638 визначає умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.2 та 3 ст.180 Господарського кодексу України, істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як встановлено статтею 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Суд вважає, що сторонами було укладено договір, про що свідчить часткова оплата рахунку покупцем у строк, встановлений у комерційній пропозиції постачальника, тобто вчинення дії відповідно до вказаних у пропозиції умов договору та прийняття направленої пропозиції, яка містила всі необхідні істотні умови договору, зокрема умови про предмет, ціну та строк дії договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що договір виконувався і позивачем, який здійснив поставку товару.

Як вказує Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 05.06.2018 р. у справі №338/180/17, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Проаналізувавши умови комерційної пропозиції та характер існуючих між сторонами правовідносин, суд прийшов до висновку, що між сторонами було укладено договір поставки.

Як встановлено ч.ч.1,2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.5 ст.626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Як передбачено ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У зв`язку з тим, що попередня оплата товару була здійснена частково, суд вважає, що решта його вартості мала бути сплачена після здійсненої поставки товару.

Суд не погоджується з відповідачем та зазначає, що в даному випадку для визначення моменту виникнення обов`язку оплатити товар підлягають застосуванню саме положення статті 692 ЦК України щодо виникнення такого обов`язку одразу ж після прийняття товару, а не статті 530 ЦК України, яка пов`язує момент виникнення такого обов`язку з пред`явленням вимоги. Загальні положення статті 530 цього Кодексу не може бути застосовано до спірних правовідносин у зв`язку з тим, що термін виконання зобов`язання, яке випливає з правовідносин купівлі-продажу (поставки), чітко визначено спеціальною нормою права, якою є стаття 692, а умовами договору, що були викладені у комерційній пропозиції та з якими погодився відповідач шляхом її прийняття, не було встановлено іншого строку оплати у випадку здійснення післяоплати товару.

Як роз`яснено п.1.7. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що поставлений згідно з видатковою накладною товар відповідач оплатив лише частково.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказано у ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

При цьому, відповідно до п.2 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Дослідивши викладені у відзиві на позовну заяву пояснення та додану до відзиву копію платіжного доручення, з якої вбачається факт сплати 20000 грн заявленої до стягнення заборгованості після відкриття провадження у справі, суд прийшов до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю в частині стягнення 20000 грн основного боргу у зв`язку із відсутністю предмету спору в цій частині.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення боргу за поставлений товар в сумі, яка залишилась несплаченою станом на дату прийняття цього рішення (16.12.2019 р.), тобто в сумі 49624,80 грн.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням наведеного вище обгрунтування щодо моменту виникнення обов`язку з оплати поставленого товару, суд звертає увагу позивача на те, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат слід здійснювати не з дня прийняття товару, як вказано в позовній заяві, а з дня, наступного за ним, тобто з 21.05.2019 р.

Судом здійснено перерахунок заявлених до стягнення 3% річних (69624,80 грн х 3% / 365 днів х 134 дні (з 21.05.2019 р. по 01.10.2019 р. включно) = 766,83 грн), внаслідок чого встановлено, що їх розмір повинен становити 766,83 грн.

Відповідно до згаданої Постанови пленуму ВГСУ, індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Інформаційний лист ВГСУ від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права»).

Отже, зважаючи на викладене, розрахунок інфляційних втрат за період з 21.05.2019 р. по 01.10.2019 р. включно (саме така дата є кінцевою у обраному позивачем періоді для розрахунку) слід здійснювати виходячи з індексу інфляції за червень вересень 2019 року.

Сукупний індекс інфляції за дані місяці є меншим, ніж 100% (99,5% індексу інфляції за червень 2019 р. х 99,4% індексу інфляції за липень 2019 р. х 99,7% індексу інфляції за серпень 2019 р. х 100,7% індексу інфляції за вересень 2019 р.), тобто інфляційні втрати за згаданий період відсутні (за даний період мала місце дефляція), а позовні вимоги в частині їх стягнення задоволенню не підлягають.

Оскільки суд не зв`язаний заявами про визнання позову, враховуючи те, що законні підстави для нарахування і стягнення інфляційних втрат за період, обраний позивачем в позовній заяві, відсутні, суд вважає, що визнання відповідачем позову в частині стягнення 277,03 грн інфляційних втрат суперечить закону та порушує його права, а тому не приймає таке визнання в цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення процентів за користування коштами суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч.3 ст.692 ЦК України, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге встановлення конкретного розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Позивач в позовній заяві просив суд стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 4434,95 грн.

Направленою позивачем та прийнятою відповідачем комерційною пропозицією, в якій погоджено умови договору поставки, не встановлено розмір таких процентів, а лише визначено розмір і можливість нарахування пені за порушення строку оплати товару.

При цьому, суд не може вважати встановлений розмір пені розміром процентів за користування коштами, так як за своєю правовою природою ці нарахування є різними пеня є видом неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, є платою за користування чужими коштами.

Не визначено розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у правовідносинах купівлі-продажу (поставки) і актами законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Розмір процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством, зокрема статтями 1048 1054, 1057 ЦК України, які стосуються правовідносин позики (кредиту).

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, як в даному спорі, то підстави для застосування аналогії закону для визначення розміру процентів, відсутні.

Аналогічну позицію стосовно неможливості застосування аналогії закону щодо розміру процентів у випадку правомірного користування та неправомірного прострочення оплати викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 р. у справі №910/10156/17.

Незрозумілим є і посилання позивача на статті 1212 та 1214 ЦК України, які стосуються регулювання зобов`язань, пов`язаних з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, так як норми даних статей не можуть застосовуватись у разі, коли правовідносини між сторонами мають договірний характер.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Як встановлено ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи все наведене, суд дійшов висновку, що права позивача були порушені, а позовні вимоги підлягають задоволенню частково в частині стягнення 49624,80 грн основного боргу та 766,83 грн 3% річних. Провадження у справі в частині стягнення 20000 грн основного боргу підлягає закриттю, а в задоволенні 5,71 грн 3% річних, інфляційних втрат та процентів за користування чужими грошовими коштами слід відмовити.

Як передбачено п.2 ч.5 ст.238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

В позовній заяві було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач очікував понести в даній справі 30000 грн оплати за надання послуг адвоката згідно договору про надання адвокатських послуг від 02.09.2019 р., а в прохальній частині позовної заяви позивач просив суд всі судові витрати покласти на відповідача.

До позовної заяви додано укладений між ТзОВ «Техноблок» та адвокатом Євсєєвим В.В. договір про надання адвокатських послуг б/н від 01.08.2019 р., в якому, зокрема, наведено перелік дій, які адвокат здійснює від імені клієнта, форма, в якій надаються адвокатські послуги тощо.

В пункті 3.1. договору зазначено, що оплата послуг адвоката за цим договором становить 30000 грн. Дану суму замовник зобов`язаний сплатити протягом тридцяти днів.

Будь-яких інших документів щодо витрат, пов`язаних з допомогою адвоката, до позовної заяви не додано та в процесі розгляду справи в межах строку розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, який закінчився 16.12.2019 р., не подавалось.

Згідно з ч.2 ст.126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 згаданої статті).

В постановах Верховного Суду від 05.02.2019 р. у справі №906/194/18 та від 19.02.2019 р. у справі №914/1071/18 зазначено, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач до закінчення розгляду справи (оскільки згідно з ч.8 ст.252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження судові дебати не проводяться), тобто до спливу визначеного законом шістдесятиденного строку з моменту відкриття провадження, який закінчився 16.12.2019 р., не подав суду жодних доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, як і не подав заяви про намір надавати такі докази.

Як передбачено ч.5 ст.129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує обгрунтованість розміру таких витрат.

У зв`язку з тим, що позивач не обгрунтував розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, не подав доказів, на підставі яких може бути визначено розмір витрат з метою їх розподілу та не виявив у встановлений строк бажання подавати такі документи в подальшому, в суду відсутні будь-які законні підстави для покладення витрат на професійну правничу допомогу на відповідача повністю або частково.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас відповідно до ч.9 ст.129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд вважає за необхідне покласти судовий збір на відповідача в розмірі, пропорційному розміру позовних вимог, які підлягали б задоволенню у випадку якби судом не було закрито провадження щодо сплаченої в процесі розгляду справи суми, тобто в розмірі, який відповідає позовним вимогам, в задоволенні яких не було відмовлено.

Керуючись ст.ст.4, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 126, 129, 191, 231, 233, 236, 237, 238, 241, 247, 252, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецавтономбуд», м.Львів, вул.Кавалерідзе, 16, кв.66 (ідентифікаційний код 40520152) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноблок», м.Київ, вул.Володимирська, 7, оф.1 (ідентифікаційний код 35393728) 49624,80грн основного боргу, 766,83 грн 3% річних та 1787,05 грн судового збору.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

4. Закрити провадження у справі в частині стягнення 20000 грн основного боргу.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.12.2019 р.

Суддя Гоменюк З.П.