ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2019 справа №914/2322/19

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Сало О.А., розглянувши справу

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до відповідача: Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова

про: стягнення 32291,23грн.,

Представники сторін: не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

14.11.2019р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова про стягнення 32291,23грн.

19.11.2019р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначити на 09.12.2019р.

03.12.2019р. відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву №5544 від 28.11.2019р., який зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№50490/19.

У судовому засіданні 09.12.2019р., в яке з`явилися представники сторін, оголошено перерву до 16.12.2019р.

Відповідно до ч.3 ст.222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Після закінчення перерви, у судове засідання 16.12.2019р. сторони участь повноважних представників не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи наведене, 16.12.2019р. фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно ч.1 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Позиція позивача:

Позивач з підстав порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання щодо оплати вартості поставленого у грудні 2018р. природного газу, що виникло на підставі укладеного між сторонами договору постачання природного газу, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 28995,08грн. основного боргу.

Крім того, позивачем нараховано 2230,58грн. пені, 573,21грн. трьох процентів річних та 492,36грн. інфляційних втрат.

Позиція відповідача:

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає про те, що позивачем не вказано з якого моменту виникла заборгованість, при цьому, згідно акту прийому передачі природного газу від 31.12.2018р. заборгованість в сумі 28995,08грн. виникла в жовтні 2018р. При цьому, відповідач просить суд зменшити розмір пені на 50%.

За результатами дослідження наданих сторонами доказів та матеріалів справи, пояснень представників сторін, суд встановив наступне:

10.12.2018р. між Публічним акціонерним товариством «Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», найменування якого змінено на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі по тексту «Постачальник») та Квартирно-експлуатаційним відділом м.Львова (надалі по тексту «Споживач») укладено договір постачання природного газу №9228/18-БО (надалі по тексту «Договір»), згідно з п.1.1., 1.2. якого, Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві природний газ, за кодом ДК 021:20-6 Газове паливо (Природний газ), а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору; Природний газ, шо постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями; за цим Договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на митну територію України.

Відповідно до п.11.1. Договору, договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.12.2018р. до 31.12.2017р. (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Згідно з п.2.1. Договору, Постачальник передає Споживачу в період з 01.12.2018р. по 31.12.2018р. (включно) замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 60 тис. куб. метрів. Допускається відхилення обсягу використання природного газу від загального обсягу протягом відповідного розрахункового періоду в розмірі плюс/мінус 5 відсотків від зазначеного в пункті 2.1 обсягу без підписання додаткової угоди.

Відповідно до п.4.2. Договору, ціна за 1000 куб. м газу на дату укладання цього Договору становить 6235,51грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%; усього разом з податком на додану вартість 7482,61грн. Загальна вартість цього Договору становить 374130,50грн., крім того ПДВ 74826,10грн., разом з ПДВ 448956,60грн. (п.4.3. Договору).

На виконання умов Договору, позивач у грудні 2018р. поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 492595,31грн. (з ПДВ), що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим відтисками печаток обох сторін актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2016р.

Згідно із п.5.1. Договору, оплата за природній газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу; остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Проте, як зазначає позивач, оплату за переданий у грудні 2018р. природний газ відповідач здійснив несвоєчасно та не у повному обсязі, внаслідок чого виник борг у розмірі 28995,08грн., який позивач просить суд стягнути з відповідача.

Крім того, у зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати вищевказаного природного газу, позивачем нараховано 2230,58грн. пені, 573,21грн. трьох процентів річних та 492,36грн. інфляційних втрат.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного:

згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, 10.12.2018р. між сторонами укладено Договір, згідно з п.п.1.1. та 2.1., якого, Постачальник зобов`язується поставити Споживачеві у грудні 2018р. природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п.3.8. Договору, приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. Споживач в акті приймання-передачі природного газу, зазначає той обсяг, який був фактично використаний Споживачем у відповідному розрахунковому періоді для потреб, зазначених в пункті 1.2 цього Договору.

Так, на виконання умов Договору, позивач у грудні 2018р. поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 492595,31грн. (з ПДВ), що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим відтисками печаток обох сторін актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2018р., копія якого міститься в матеріалах справи.

Згідно із п.5.1. Договору, оплата за природній газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу; остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З урахуванням п.30.1 ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п.8.1 ст.8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Всупереч наведеному вище, оплату за поставлений у грудні 2018р. газ відповідач здійснив частково, на загальну суму 463600,23грн., а саме: 17.12.2018р. на суму 448956,60грн., 31.01.2019р. на суму 14643,63грн., внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворився борг у розмірі 28995,08грн.

Доказів оплати відповідачем у повному обсязі вартості отриманого природного газу сторонами не надано та в матеріалах справи відсутні.

Крім того, суд звертає увагу на те, що до позовної заяви долучено адресований позивачу лист №3837 від 19.08.2019р., у якому відповідачем зазначено, зокрема, про те, що згідно звіряння розрахунків, станом на 31.03.2019р. за КЕВ м. Львова рахується заборгованість за Договором у вищевказаному розмірі 28995,08грн.

Згідно з ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем виконання передбаченого умовами Договору грошового зобов`язання з оплати поставленого природного газу, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 28995,08грн. (492595,31 (загальна вартість поставленого згідно природного газу) - 463600,23 (сума здійснених відповідачем оплат) = 28995,08) основного боргу є підставними та обґрунтованими, а відтак, підлягають до задоволення.

У зв`язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати поставленого у грудні 2018р. природного газу, позивачем нараховано 573,21грн. трьох процентів річних та 492,36грн. інфляційних втрат.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних за заявлені періоди, враховуючи встановлений Договором строк для оплати відповідачем отриманого природного газу, а також дати та суми здійснених ним оплати такого, суд встановив, що такі здійснено вірно, а тому, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних у сумі 573,21грн. та інфляційних втрат у сумі 492,36грн. є підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Крім того, у зв`язку з порушенням виконанням відповідачем умов Договору, а саме зобов`язань щодо оплати поставленого у грудні 2018р. природного газу, позивачем нараховано пеню у сумі 2230,58грн.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

У відповідності до ч.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Згідно з ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 ст.549 ЦК України визначено, що пеня - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.7.2. Договору, у разі прострочення Споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього Договору він зобов`язується сплатити Постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, шо діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Беручи до уваги викладене вище, враховуючи встановлений Договором строк для оплати відповідачем отриманого природного газу, а також дати та суми здійснених ним оплати такого, суд зазначає, що такий здійснено позивачем вірно, а тому, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 2230,58грн. пені підлягають задоволенню повністю.

Щодо заявленого у відзиві на позовну заяву клопотання про зменшення розміру пені на 50%, суд зазначає наступне:

подане клопотання відповідач обґрунтовує тим, що: 1) заборгованість у грудні 2018р. виникла внаслідок припинення на кінець року фінансування з державного бюджету; 2) важким фінансовим становищем відповідача; 3) відповідач є неприбутковим; 4) борг перед позивачем виник не з вини відповідача; 5) складною ситуацією в Міністерстві оборони України з проведенням в повному обсязі розрахунків з постачальними організаціями за спожитий військовими частинами та установами ЗСУ природний газ.

Відповідно до ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч.3 ст.551 ЦК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Суд враховає правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013р. про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в п.18 постанови від 19.03.2019р. у справі № 910/3652/18).

Суд звертає увагу на таке:

1) наявність прострочення виконання відповідачем зобов`язань, незважаючи на те, що умовами Договору передбачено оплату за поставлений у поточному місяці природний газ відповідач здійснює до 25 числа (включно) наступного за місяцем поставки газу.

При цьому, щодо посилань відповідача на те, що борг перед позивачем виник не з його вини, те, що ситуація в Міністерстві оборони України з проведенням в повному обсязі розрахунків з постачальними організаціями за спожитий військовими-частинами та установами ЗСУ природний газ є складною, то, суд звертає увагу на принцип «належного урядування», про особливу важливість якого підкреслив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011р. у справі «Рисовський проти України». Вказаний принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (п. 74 рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010р. у справі «Лелас проти Хорватії»);

2) ступінь виконання відповідачем зобов`язань та його поведінку, зокрема, на те, що оплати у повному обсязі отриманого природного газу відповідачем станом на момент прийняття цього рішення не здійснено. Крім того, у матеріалах справи відсутні та сторонами не подано доказів вжиття відповідачем заходів до виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати природного газу. Відповідачем не вчинено будь-яких дій, спрямованих на добровільне усунення порушення умов Договору, більше того, у листі №3837 від 19.08.2019р., відповідач, підтвердивши наявність заборгованості за спірним договором, повідомив позивача про можливість стягнення заборгованості виключно в судовому порядку;

3) відсутність можливості оцінити майновий стан обох сторін з огляду на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, підтверджуючих такий стан позивача та відсутність доказів неспівмірності розміру відповідальності відповідача в порівнянні із спричиненими позивачу невиконанням Договору збитками, а також на те, що від жодного учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів;

4) те, що грошові суми, які позивач просить стягнути з відповідача, як неустойку (пеню) за порушення останнім виконання зобов`язань, та, які у сумі становлять 0,5% (2230,58/492595,31=0,00452822?0,05) від суми вартості природного газу, зобов`язання щодо оплати якого виникли на підставі Договору, не є надмірними, а тому можливість стягнення таких не змінює дійсне правове призначення неустойки.

Застосований позивачем за неналежне виконання відповідачем умов договору розмір штрафних санкцій (пені) погоджений сторонами при укладенні Договору. Вказаний договір на момент розгляду справи не визнаний судом недійсним, зокрема, в частині відповідальності сторін за неналежне виконання його умов, а також відсутні докази внесення змін до нього сторонами.

Оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, враховуючи зазначене вище, даний випадок не є винятковим, а тому, зважаючи на інтереси обох сторін, а також те, що норми чинного законодавства про зменшення розміру штрафних санкцій не є імперативними та застосовуються за визначених вище умов на розсуд суду, підстави для зменшення розміру неустойки відсутні.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Як доказ сплати судових витрат позивач подав платіжне доручення №7010075 від 30.10.2019р. про сплату судового збору в розмірі 1921,00грн.

Доказів понесення інших судових витрат, окрім сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, станом на момент прийняття рішення позивачем суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу 1 ГПК України розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору, судові витрати у справі, а саме сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1921,00грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Львова (місцезнаходження: 79007, Львівська обл., місто Львів, вулиця Батуринська, будинок 2; ідентифікаційний код: 07638027) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6; ідентифікаційний код: 20077720) заборгованість у загальній сумі 32291,23грн., у тому числі: основний борг у сумі 28995,08грн.; пеня у сумі 2230,58грн.; три проценти річних у суті 573,21грн.; інфляційні втрати у сумі 492,36грн., а також 1921,00грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено та підписано 20.12.2019р.

Суддя Король М.Р.