ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"11" грудня 2019 р. Справа № Б-39/187-08

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Усатий В.О.

судді: Міньковський С.В. , Яризько В.О.

При секретарі судового засідання Мазуренко А.О.

за участю:

ОСОБА_4.,

представника ОСОБА_4. - Котляр А.О.

ліквідатора - Онищенко К.С.

розглянувши заяву ліквідатора (вх. № 40890 від 07.12.2019 р.) про витребування майна з незаконного володіння) по справі за заявою: ФОП Місюра Віктор Вікторович, м. Харків

до ФОП Місюра Віктор Вікторович, м. Харків

визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою суду від 12.12.2008 р. порушено провадження у справі про банкрутство ФОП Місюри В.В. в порядку ст.ст. 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону № 784-ХІV від 30.06.1999 р.).

Постановою суду від 22.12.2008 р. ФОП Місюру В. В. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Родзинського А.А.

Ухвалою суду від 31.05.2011 р. звільнено арбітражного керуючого Родзинського А.А. від виконання обов`язків ліквідатора ФОП Місюри В.В., призначено ліквідатором ФОП Місюри В.В. арбітражного керуючого Телитченка А.О.

Ухвалою суду від 26.03.2012 р. звільнено арбітражного керуючого Телитченка А.О. від виконання обов`язків ліквідатора ФОП Місюри В.В., призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Карелкіна І.О.

Ухвалою суду від 01.08.2012 р. усунуто арбітражного керуючого Карелкіна І.О. від виконання обов`язків ліквідатора ФОП Місюри В.В., призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Тищенко О.І.

Ухвалою суду від 18.05.2015 р. задоволено заяву Тищенко О.І. про дострокове припинення її повноважень, звільнено арбітражного керуючого Тищенко О.І. від виконання обов`язків ліквідатора банкрута, призначено ліквідатором ФОП Місюри В.В. арбітражного керуючого Онищенка К.С.

Ухвалою суду від 20.03.2017 р. задоволено заяву ліквідатора про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута, а саме: квартири АДРЕСА_1 , та визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеного майна від 24.06.2010 р., укладеного між арбітражним керуючим Родзинським А.А. (який на дату укладання договору виконував обов`язки ліквідатора ФОП Місюри В.В.) та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2145; визнано недійсними результати аукціону з продажу майна банкрута, оформлені протоколом від 23.04.2010 р., а саме: квартири АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24.06.2010 р. квартири АДРЕСА_1 , укладений між арбітражним керуючим Родзинським А.А. (який на дату укладання договору виконував обов`язки ліквідатора ФОП Місюри В.В.) та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2145; зобов`язано громадянина ОСОБА_1 повернути майно, що було предметом договору купівлі-продажу від 24.06.2010 р., укладеного між арбітражним керуючим Родзинським А.А. та ОСОБА_2. , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2145, а саме: квартиру № АДРЕСА_1 , до ліквідаційної маси ФОП Місюри В.В., а ліквідатора - арбітражного керуючого Родзинського А.А. зобов`язати повернути грошові кошти громадянину ОСОБА_1 , що були сплачені останнім за придбання цього майна у розмірі 93610,00 грн.

07.12.2017 р. до суду від ліквідатора надійшла заява (вх. № 40890 від 07.12.2017 р.) про витребування майна банкрута, в якій ліквідатор просив заборонити ОСОБА_4 , яка на даний момент є власником чотирикімнатної квартири АДРЕСА_2 , відчужувати у будь-який спосіб зазначене нерухоме майно; витребувати вищезазначену квартиру з володіння ОСОБА_4 та передати її ліквідатору ФОП Місюри В.В. арбітражному керуючому Онищенку К.С.; скасувати державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_4 ; відновити реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за Місюрою В.В .

Ухвалою суду від 11.12.2017 р. вищезазначену заяву ліквідатора про витребування майна банкрута було призначено до розгляду; залучено ОСОБА_4 до участі у справі в межах розгляду цієї заяви.

28.12.2017 р. до суду від ОСОБА_4 надійшла апеляційна скарга на ухвалу господарського суду Харківської області від 20.03.2017 р., у зв`язку з чим справа була направлена до Харківського апеляційного господарського суду.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 р. апеляційну скаргу особи, що не була залучена до участі у справі - ОСОБА_4 , задоволено, ухвалу господарського суду Харківської області від 20.03.2017 р. скасовано та прийнято нове рішення - у задоволенні заяви ліквідатора про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута, а саме: квартири АДРЕСА_1 , та визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеного майна від 24.06.2010 р., укладеного між арбітражним керуючим Родзинським А.А. (який на дату укладання договору виконував обов`язки ліквідатора боржника) та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. та зареєстрованого у реєстрі за № 2145, відмовлено.

27.03.2018 р. до суду від ОСОБА_4 надійшов відзив на заяву ліквідатора про витребування майна.

22.06.2018 р. до суду від АТ "ОТП Банк" надійшла касаційна скарга на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 р.

Постановою Верхового Суду від 11.09.2018 р. касаційну скаргу АТ "ОТП Банк" в особі регіонального відділення АТ "ОТП Банк" у м. Харкові задоволено; постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.02.2018 р. скасовано, а ухвалу господарського суду Харківської області від 20.03.2017 р. залишено в силі.

Справа повернулася до господарського суду Харківської області та ухвалою суду від 06.11.2018 р. заяву ліквідатора про витребування майна банкрута було призначено до розгляду на 04.12.2018 р.

04.12.2018 р. у зв`язку з відпусткою судді Швидкіна А.О. судом повідомлено про перенесення судового засідання з розгляду заяви ліквідатора про витребування майна на 21.01.2019 р.

21.01.2019 р. до суду від ОСОБА_4 надійшли пояснення щодо заяви (вх.№ 1614 від 21.01.2019 р.) , в яких вона обґрунтовує свою незгоду із заявою ліквідатора.

21.01.2019 р. розпорядженням в.о. керівника апарату суду у зв`язку із відсутністю повноважень на здійснення правосуддя судді Швидкіна А.О. призначено повторний автоматизований розподіл справи № Б-39/187-08.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2019 р. визначено для розгляду справи колегію суддів у складі головуючого судді Усатого В.О., суддів Міньковського С.В., Яризько В.О.

21.01.2019 р. судом було відкладено розгляд заяви ліквідатора про витребування майна на 28.02.2019 р.

У зв`язку із відпусткою судді Усатого В.О. призначене на 28.02.2019 р. судове засідання не відбулося.

Ухвалою суду від 05.03.2019 р. заява ліквідатора про витребування майна (вх. № 40890 від 07.12.2017 р.) призначена до розгляду на 26.03.2019 р.

У зв`язку з хворобою судді Усатого В.О. призначене судове засідання не відбулося.

Дослідивши матеріали справи, суд призначив заяву ліквідатора про витребування майна до розгляду, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки на 22.05.2019 р.

У зв`язку з відпусткою судді Усатого В.О. призначене судове засідання не відбулося.

Ухвалою суду від 24.06.2019 р. розгляд заяви ліквідатора про витребування майна було призначено на 25.07.2019 р.

В судовому засіданні 25.07.2019 р. було оголошено про відкладаня розгляду заяви ліквідатора про витребування майна на 11.09.2019 року.

11.09.2019 р. арбітражний керуючий надав пояснення щодо пояснень представника ОСОБА_4. на заяву ліквідатора ФОП Місюри В.В. арбітражного керуючого Онищенка К.С. про витребування майна банкрута , в яких підтримує власну заяву та просить суд задовольнити її в повному обсязі та зазначає, що витребування спірного майна у добросовісного набувача є допустимим за змістом норм ч. 1 ст. 388 ЦК України. Крім того, у поясненнях арбітражний керуючий вказує на те, що первісний договір купівлі-продажу між ліквідатором боржника арбітражним керуючим Родзинським А.А. та ОСОБА_1. визнаний недійсним в судовому порядку, отже передача права власності від боржника до іншої особи не відбулася, а відтак боржник має право на звернення з віндикаційним позовом. Також арбітражний керуючий заперечує проти тверджень представника ОСОБА_4., що спірне майно було реалізовано в порядку встановленому для виконання судових рішень і не може бути витребувано, оскільки продаж майна банкрута відбувався без дотримання встановленого порядку виконання судових рішень, та вказує на те, що судовим рішенням встановлена недійсність проведеного аукціону з продажу майна від 24.06.2010 р. У тому числі арбітражний керуючий заперечує і проти тверджень ОСОБА_4. стосовно неможливості витребування спірного майна, у зв`язку з суттєвим поліпшенням спірного майна останньою, враховуючи відсутність документального підтвердження такого.

11.09.2019 р. в судовому засіданні було оголошено про відкладання розгляду заяви ліквідатора про витребування майна на 23.10.2019 р.

16.09.2019 р. представник ОСОБА_4. надав заяву про застосування строків давності, в якій зазначає що ліквідатором пропущений трирічний строк для звернення із заявою про витребування майна, та просить суд застосувати строки позовної давності у справі про витребування майна, що належить на праві власності ОСОБА_4.

У зв`язку з відпусткою судді Усатого В.О. призначене судове засідання не відбулося.

Суд зазначає, що 21 жовтня 2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства. Частиною 2 Прикінцевих та перехідних його положень встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнати такими, що втратили чинність: Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст. 440 із наступними змінами); Постанова Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України "Про банкрутство" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст. 441). Частиною 4 Прикінцевих та перехідних його положень встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд призначив розгляд заяви арбітражного керуючого про витребування майна на 11.12.2019 р.

10.12.2019 р. від ОСОБА_4 надійшли додаткові пояснення до своїх заперечень.

В судовому засіданні 11.12.2019 р. ліквідатор наполягав на задоволенні його заяви та просив витребувати спірне майно з володіння ОСОБА_4 .

Представник ОСОБА_4. заперечував проти заяви, вважає ОСОБА_4 добросовісним набувачем, а також зазначив, що якщо суд дійде висновку про законність заяви ліквідатора, то просить застосувати строк позовної давності.

Заслухавши ліквідатора та представника ОСОБА_4., дослідивши заяву ліквідатора та додані учасниками цього провадження документи, суд зазначає наступне.

Заява ліквідатора обґрунтована тим, що ухвалою суду від 20.03.2017 р. задоволено заяву ліквідатора, визнано недійсними результати аукціону з продажу майна банкрута, оформлені протоколом від 23.04.2010 р., а саме: квартири АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24.06.2010 р. квартири АДРЕСА_1 , укладений між арбітражним керуючим Родзинським А.А. (який на дату укладання договору виконував обов`язки ліквідатора ФОП Місюри В.В.) та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2145; зобов`язано громадянина ОСОБА_1 повернути майно, що було предметом договору купівлі-продажу від 24.06.2010 р., укладеного між арбітражним керуючим Родзинським А.А. та ОСОБА_2. , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2145, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , до ліквідаційної маси ФОП Місюри В.В., а ліквідатора - арбітражного керуючого Родзинського А.А. зобов`язати повернути грошові кошти громадянину ОСОБА_1 , що були сплачені останнім за придбання цього майна у розмірі 93610,00 грн., тому ліквідатор вважає, що майно банкрута вибуло з володіння боржника поза його волею, відтак існують всі підстави витребувати спірне майно від неналежного набувача.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, після реалізації колишнім ліквідатором спірного майна на аукціоні, воно ще декілька разів було відчужено на користь інших осіб, а саме: ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 14.07.2010 р., потім на користь ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 17.07.2010 р., потім на користь ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2013 р., яка продала вже спірне майно ОСОБА_4 на підставі договору купівлі -продажу від 14.12.2015 р.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 16 Цивільного кодексу України та 20 Господарського кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Поняття права власності визначено статтею 316 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності визначений статтею 317 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном.

Згідно ст..41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст..13 Конституції України, Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно п.7 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначається правовий режим власності.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах (аукціоні), яка складається з підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмових повідомлень про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна), продажу майна (забезпеченні переходу права власності на майно боржника до покупця - учасника прилюдних торгів (аукціону)), та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів (аукціонів), складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах.

За приписами ст. 202 ЦК України, правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 328 вказаного Кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положення частини другої статті 328 Цивільного кодексу України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Так, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Отже, власник не зобов`язаний у кожному конкретному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Згідно з приписами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову.

Віндикаційний позов є речово-правовим позовом, що може бути пред`явлений лише у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов`язальних правовідносин.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами (боржником та ОСОБА_4 ) зобов`язальні правовідносини відсутні.

Об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором. Відповідачем за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном, незалежно від того, чи заволоділа вона майном незаконно сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати, тобто заволоділа ним без відповідної правової підстави.

Отже, звертаючись з віндикаційними вимогами, заявник повинен підтвердити його право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребування майна з чужого незаконного володіння останній повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його право на вказане майно, а також факт наявності майна у незаконному володінні відповідача та факт відсутності у відповідача правових підстав для володіння майном.

За приписами ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до ст. 388 цього Кодексу, майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України , визначено право власника на витребування майна від добросовісного набувача:

1.Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Власник може вимагати повернення свого майна лише в тому випадку, якщо інша особа володіє його майном незаконно. Якщо ж володілець володіє чужим майном на законних підставах, то власник не може витребувати свою річ з такого володіння шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 519 від 07.02.2014 - набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на пдчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Обставини справи свідчать, що право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 набула не у боржника ФОП Місюри В.В., дії якого не відповідали вимогам добросовісності та законності, як стверджує ліквідатор, та не у ОСОБА_1. , який не набув право власності за правочином, який був визнаний недійсним у судовому порядку.

Право власності на квартиру ОСОБА_4 набула від ОСОБА_9 , яка не була стороною оспорюваного правочину. Договір купівлі-продажу між ними був укладений 14.12.2015 року та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. за реєстровим № 1403, вважається правомірним в силу статей 204, 207 ЦК України.

Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу нерухоме майно належало продавцю ОСОБА_9 на праві власності на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого ПН ХМНО Сергієнко Н.В. від 03.07.2013 року за реєстровим № 882; згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 5647292, сформованого державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Сергієнко Н.В., право власности на вищезазначене нерухоме майно зареєстровано за продавцем Джимшіашвілі Анною Іллівною в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03 липня 2013 року, номер запису про право власності: 1503151, реєстраційний номер ОНМ 1.

Для укладання договору купівлі-продажу була визначена оціночна вартість майна на підставі звіту про оцінку майна, виконаного 03.12.2015 р. ТОВ "Інформаційно-Консалтингова Фірма "РЕНОМЕ" , що мало відповідний сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 740/15, виданий Фондом Державного майна України від 17.09.2015 р. , яка складала 253841,00 грн.

При укладенні ОСОБА_4. відповідного договору купівлі-продажу від 14.12.2015 року з ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Н.І. було перевірено відсутність обтяжень та заборон відчуження на нерухоме майно за даними реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також перевірено відсутність податкової застави на активи сторін за даними державного реєстру обтяжень рухомого майна. Сторони свідчили, що спірне нерухоме майно до часу продажу нікому не було продано, подаровано, в спорі, в податковій заставі, під іпотекою, в обтяженні та під забороною не перебувало, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесене; прав у третіх осіб щодо майна у межах так і за межами України немає; внаслідок продажу майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором.

Право власності на спірну квартиру виникло у покупця ОСОБА_4 з моменту підписання і нотаріального посвідчення цього договору, та державної реєстрації права власності (ст. 344, ч. 4 ст. 657 Цивільного кодексу України), про що зазначено в пункті 10 договору, що також підтверджено відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 49827514, сформованим 14.12.2015 року о 17:39:32.

Отже, ОСОБА_9 мало всі передбачені Законом повноваження на відчуження спірного майна. Договір купівлі-продажу був укладений у формі, встановленій законом, містив всі суттєві умови та по ньому відбулося виконання.

Таким чином, ОСОБА_4 вжила усіх розумних заходів, виявила обережність та обачність для з`ясування всіх правомочностей продавця на відчуження майна.

Наведене свідчить про законність та добросовісність набуття права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 .

У рішенні від 15.11.1996 по справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства", Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги про порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 вказано, верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правову позицію щодо дотримання справедливості, Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд вважає, що обраний спосіб захисту є несправедливим та дискримінаційним по відношенню до особи, яка є власником спірної квартири на теперішній час.

Ліквідатором не враховано, що до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом, відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника або особи у володінні якої воно перебувало на законних підставах. Однак, недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому, недійсність правочину не виключає також і наявності волі власника на передачу права власності іншій особі.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою від 20.03.2017 року було задоволено заяву ліквідатора про визнання недійсним аукціону з продажу майна банкрута, а саме: квартири АДРЕСА_1 , та визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеного майна від 24.06.2010 року, укладеного між арбітражним керуючим Родзинським А.А. (який на дату укладення договору виконував обов`язки ліквідатора ФОП Місюри В.В.) та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2145; визнано недійсним результати аукціону з продажу майна банкрута, оформлені протоколом від 23.04.2010 року, а саме: квартири АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24.06.2010 року, укладений між арбітражним керуючим Родзинським А.А. (який на дату укладення договору виконував обов`язки ліквідатора ФОП Місюри В.В.) та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2145.

Цією з ухвалою суду зобов`язано громадянина ОСОБА_1 повернути майно, що було предметом договору купівлі-продажу від 24.06.2010 року, укладеного між арбітражним керуючим Родзинським А.А. (який на дату укладення договору виконував обов`язки ліквідатора ФОП Місюри В.В.) та ОСОБА_2. , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 2145, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , до ліквідаційної маси ФОП Місюри В.В., а ліквідатора - арбітражного керуючого Родзинського А.А. зобов`язано повернути грошові кошти, громадянину ОСОБА_1 , що були сплачені останнім за придбання цього майна у розмірі 93610,00 грн.

Отже, зазначений судовий акт встановлює певні обов`язки щодо його виконання саме для боржника ФОП Місюри, його ліквідатора та кредитора боржника - ОСОБА_1., оскільки прийнятий у зв`язку з порушенням норми спеціального закону, а саме: Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом".

Крім того, за змістом п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК вибуття майна не з волі власника означає відсутність у нього свідомо поставленої мети щодо передачі майна у власність іншій особі, невжиття ним будь-яких дій чи заходів для досягнення цієї мети та втрату майна в результаті вчинення іншими особами дій, спрямованих на відчуження майна, без погодження з власником.

З цього приводу суд зазначає, що постановою суду від 22.12.2008 р. ФОП Місюру В. В. визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатора, якого зобов`язано в строк до 22.12..2009 року виконати ліквідаційну процедуру, надати суду обґрунтований звіт про виконану роботу, всі докази, що свідчать про виконання ліквідаційної процедури.

Суд зауважує, що боржника було визнано банкрутом відповідно до чинного на той час Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 2013 року, відповідно до ч.7 ст. 47 якого у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може бути звернено стягнення, а також згідно з ч.7 ст.48 цього закону, продажу підлягає все майно громадянина-підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси згідно з цим Законом.

З огляду на вищенаведене вбачається, що спірне майно, яке належало на праві власності банкруту було відчужено ліквідатором банкрута (арбітражним керуючим) під час проведення ліквідаційної процедури з банкрутства на виконання вимог постанови суду від 22.12.2008 р.

Тобто, після визнання боржника банкрутом, ліквідатору не потрібна була згода ФОП Місюри В.В. на продаж його майна (нерухомості), оскільки його воля на продаж майна була визначена постановою про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Крім того, необхідно прийняти до уваги добровільне звернення Місюри В. В. до суду з заявою про визнання його банкрутом, що свідчить про те, що Місюра В. В. чітко усвідомлював наслідки такого звернення до суду та ризик втрати належного йому майна, шляхом продажу його іншим особам для задоволення вимог кредиторів в межах справи про банкрутство.

Отже, враховуючи наведені законодавчі норми та фактичні обставини справи, суд вважає твердження ліквідатора про те, що спірне майно вибуло з володіння боржника поза його волею - безпідставними.

Суд також вважає безпідставним зауваження ліквідатора боржника, що витребування майна у ОСОБА_4 не призведе до порушення її права власності у розумінні статті 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини.

Так, у статті 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини йдеться про те, що "ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користування майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів".

Позитивним обов`язком держави, яка взяли на себе зобов`язання із забезпечення прав і свобод, визначених в цій Конвенції та протоколах до неї, є в тому числі захист права власності через належний судовий контроль для недопущення свавілля.

Будь-яке втручання у право власності особи вимагає дотримання вимог щодо допустимого та правомірного втручання, яке має відбуватись у спосіб, передбачений законом, мати суспільну необхідність і відповідати вимогам пропорційності, тобто дорівнювати балансу інтересів між заходами, вжитими для досягнення мети, заради якої здійснюється втручання та наслідками завданими власнику в результаті такого втручання.

У разі порушення хоча б одного з наведених критеріїв, втручання становитиме порушення ст. 1 Протоколу 1 Конвенції.

ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна, яке на момент його придбання не було обтяжено будь-якими зобов`язаннями та право на це майно набуто на законних підставах у ОСОБА_9 , яка не була стороною договору купівлі-продажу від 24.06.2010 року, який у подальшому було визнано недійсним, отже також правомірно набула право власності на квартиру, якою розпорядилась у відповідності до положень законодавства.

Суспільну необхідність можливого втручання ліквідатор боржника пов`язує з поверненням майна до ліквідаційної маси боржника для задоволення грошових вимог кредиторів.

Однак, як вже зазначалося, стан квартири, яка була придбана ОСОБА_4 на прикінці 2015 року до цього часу, зазнав суттєвих змін у результаті здійснених поліпшень (проведення ремонтних робіт у квартирі), що підтверджується звітом про оціночну вартість квартири АДРЕСА_5 за станом на 16.11.2018 року, згідно якого ринкова вартість квартири становить 1 511 700, 00 грн., що у порівнянні з вартістю, визначеною у звіті про її оцінку від 03.12.2015 року (пункт 3 договору купівлі-продажу від 14 грудня 2015 року) свідчить про її збільшення на 1 157 859, 00 грн.

Ліквідатор не погоджується з матеріальними витратами ОСОБА_4. на здійснення ремонтних робіт квартири, вказуючи, що зазначений звіт про її вартість від 16.11.2018 року жодним чином не доводить коли, та внаслідок саме яких дій збільшилася вартість квартири у порівнянні з її вартістю на момент придбання ОСОБА_4 наприкінці 2015 року.

Дійсно, відповідно до статті 13 ГПК України принцип змагальності у господарському судочинстві вимагає доведення від сторін обставин, які мають значення для справи і на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, ліквідатором боржника не надано жодних доказів у спростування зазначеної ринкової вартості квартири у розмірі 1 511 700, 00 грн., що у порівнянні з вартістю, визначеною у звіті про її оцінку від 03.12.2015 року (пункт З договору купівлі-продажу від 14 грудня 2015 року) свідчить про її збільшення на 1 157 859, 00 грн.

Між тим, ОСОБА_4 на зауваження ліквідатора боржника надає договір (побутового) підряду, № 12 від 10 січня 2017 року на ремонт квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що був укладений між нею, як замовником, та ФОП Лобановою Валентиною Володимирівною, як підрядником, на підставі якого проводились ремонтні роботи в квартирі.

Згідно з пунктом 4.1. цього договору, вартість виконання робіт згідно затвердженого кошторису, який є додатком до договору підряду та додається до цих пояснень, складає 1 161 079, 00 грн.

Крім того, для доведення своєї позиції ОСОБА_4 надала відповідні фотогафічні знімки, зроблені нею під час проведення будівельних робіт у належній їй квартирі АДРЕСА_1 (на 25-ти аркушах).

Суд зазначає, що принципу змагальності у господарському судочинстві найбільшою мірою відповідає стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Тому, покладення на учасника справи надзвичайного та заздалегідь недосяжного стандарту доказування буде свідчити про порушення права на справедливий судовий розгляд, оскільки в такому випадку позбавляє сторону гарантованого статтею 6 Конвенції права у її корисному значенні.

Таким чином, матеріальні витрати, понесені ОСОБА_4 при здійсненні поліпшень квартири в результаті проведених ремонтних робіт, підтверджуються належними доказами.

За таких обставин, втручання у право власності ОСОБА_4. безумовно покладе на останню надмірний та індивідуальний тягар.

Разом з цим, як вже зазначалося, ліквідатором боржника не надано доказів неможливості отримання відшкодування вартості спірної квартири грошовими коштами, за ринковими цінами, що існували на момент вчинення недійсного правочину, укладеного між ліквідатором ФОП Місюри В.В. арбітражним керуючим Родзинським А.А. та ОСОБА_1., за рахунок ОСОБА_1., зважаючи на встановлену новим ліквідатором боржника Онищенко К.С. неможливість повернення цієї квартири в результаті її неодноразового перепродажу та зважаючи на добросовісну поведінку ОСОБА_4 та значні витрати понесені останньою, а також інші обставини цієї справи.

Таким чином, ліквідатор боржника не надав суду доказів щодо неможливості досягнення ним поставленої мети менш обтяжливим для власника квартири - ОСОБА_4 , засобом, а тому покладення на останню індивідуального та надмірного тягаря в результаті недобросовісних дій ліквідатора боржника ОСОБА_16., вказує про недотримання балансу інтересів у цій справі та призводить до порушення принципу пропорційності і як наслідок порушення права власності ОСОБА_4 , гарантованого статтею 1 Протоколу 1 Конвенції.

Окремо, суд вважає за необхідне відмітити, що позбавлення ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 призведе до порушення її права на повагу до приватного та сімейного життя, її житла.

Так, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідною довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб та довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 19.11.2018 року, свідоцтвом про народження ОСОБА_14 . Вказана квартира АДРЕСА_1 є їх єдиним місцем проживання.

Також, на утриманні ОСОБА_4 знаходиться її батько ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є людиною похилого віку, пенсіонером і потребує догляду, матеріальної та моральної підтримки.

Частина друга статті 8 Конвенції передбачає виняткові випадки, за умови дотримання яких, втручання у гарантоване право допускається.

Однак, такі випадки повинні мати підґрунтя на національному рівні згідно з законом і бути необхідними у демократичному суспільстві, коли цього вимагають інтереси національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту злдоров`я та моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Суд вважає, що втручання у право на повагу до приватного та сімейного життя, житла ОСОБА_4 призведе до послаблення сімейних зв`язків і неможливості відновити право на повагу до приватного та сімейного життя через позбавлення права на житло.

Отже, конкуруючий суспільний інтерес ліквідатора у поверненні майна до ліквідаційної маси не може вважатися домірним із тими наслідками, яких зазнає життя ОСОБА_4 , її малолітньої доньки та батька похилого віку.

За таких підстав, справедливий баланс у результаті здійсненого втручання дотриманий не буде, що призведе до порушення статті 8 Конвенції.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд наголошує на тому, що в разі порушення прав банкрута та його кредиторів вчиненням продажу спірної квартири, поновлення такого порушеного права в даному випадку має відбуватись іншим шляхом, зокрема, покладенням відповідальності на особу, яка допустила відповідні порушення, а не покладенням надмірного тягаря відповідальності на іншу особу, яка є добросовісним набувачем квартири.

Більш того, 21 жовтня 2019 року був введений в дію Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Відповідно до частини першої статті 113 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлює підстави та порядок визнання правочинів боржника недійсними та особливості застосування наслідків визнання їх недійсними.

Відповідно до частини 3 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті (у тому числі, коли боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів), кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Отже, вказана норма спеціального закону встановлює обов`язок для кредитора боржника щодо повернення майна до ліквідаційної маси та у разі неможливості повернути таке майно в натурі - обов`язок відшкодувати вартість цього майна грошовими коштами за ринковими цінами, які існували на момент вчинення правочину, визнаного судом недійсним.

Разом з тим, ліквідатором ФОП Місюри В.В. не надані суду докази того, що ним були вжиті заходи для отримання відшкодування вартості спірної квартири грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину щодо її відчуження ліквідатором ФОП Місюри В.В. арбітражним керуючим Родзинським А.А. на користь ОСОБА_1 , за результатами визнання недійсним аукціону від 23.06.2010 року та договору купівлі - продажу від 24.06.2010 року, зважаючи на встановлену новим ліквідатором боржника Онищенко К.С. неможливість повернення цієї квартири кредитором ОСОБА_1 у результаті неодноразового подальшого відчуження цієї квартири.

З огляду на викладене суд вважає застосування положень ст. 388 ЦК України до цих правовідносин таким, що суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, враховуючи наведені норми законодавства та фактичні обставини справи, суд вважає, що заявником не доведено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння банкрута не з його волі, а отже таке майно згідно ст. 388 ЦК України не може бути витребувано від добросовісного набувача.

З огляду на вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні заяви боржника про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння у повному обсязі

Керуючись ст.ст.37-48,90-92 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції чинній на момент правовідносин, ст.ст. 130-137 Кодексу України ст.ст. 233-235 ГПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ліквідатору в задоволенні заяви про витребування майна (вх. № 40890 від 07.12.2017 р.).

Ухвалу направити арбітражному керуючому, ОСОБА_4., кредиторам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в строки, передбачені ст. 256 ГПК України, шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст ухвали складено та підписано 16.12.2019 р.

Головуючий суддя Усатий В.О.

суддя Міньковський С.В.

суддя Яризько В.О.