РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.12.2019Справа № 910/13749/19

Суддя Господарського суду міста Києва Лиськов М.О розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Фізичної особи-підприємця Осадченко Катерини Сергіївни

( АДРЕСА_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вьорл софтвер Україна"

(вул. Антоновича, буд. 33в, офіс 1, м. Київ, 01033)

про стягнення 85 535 грн. 84 коп.

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

033.10.2019 Фізична особа-підприємець Осадченко Катерина Сергіївна (далі-позивач, ФОП Осадченко К.С.) звернулась до Господарського суду м. Києва з позовною заявою 01.10.2019 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вьорл софтвер Україна" (далі - відповідач, ТОВ Вьорл софтвер Україна") про стягнення 85 535 грн. 84 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача Фізичної особи-підприємця Осадченко Катерини Сергіївни не виконало в повному обсязі взяте на себе зобов`язання за Договором №03/12-2018-ф про надання послуг від 03.12.2018, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 85 535 грн. 84 коп.

Ухвалою суду від 08.10.219 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Осадченко Катерини Сергіївни залишено без руху.

21.10.2019 від Фізичної особи-підприємця Осадченко Катерини Сергіївни надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 08.10.2019.

З огляду на ціну позову та незначну складність справи, спір підлягає вирішенню в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 247 ГПК України суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження у зв`язку з її малозначністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 25.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

05.11.2019.2019 до відділу автоматизованого документообігу, моніторингу виконання документів (канцелярії) суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог ФОП Осадченко К.С.в повному обсязі. Так, відзив обґрунтовано тим, що за твердженням відповідача, жодної заборгованості перед позивачем у відповідача немає. Окрім того, відповідач звертає увагу суду, що жодних належних і допустимих доказів на підтвердження існування заборгованості позивачем до суду не надано, єдиним доказом який підтверджує заборгованість відповідача перед позивачем визначено гарантійний лист.

Позивач у визначені судом строки не надав до суду відповіді на відзив зі доказами в спростування доводів відповідача, вказаних у відзиві.

Позивач своїм правом на направлення відповіді на відзив не скористався, у зв`язку із чим за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Положеннями ст. 248 ГПК України унормовано, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

3 грудня 2018 року між Фізичною Особою Підприємцем Осадченко Катерина Сергіївна (далі - Позивач/Виконавець) та Товариством з Обмеженою Відповідальністю «ВЬОРЛ СОФТВЕР Україна» (далі - Відповідач/Замовник) було укладено Договір про надання послуг № 03/12-2018-ф.

Відповідно до ч. 2 даного Договору сторони обумовили предмет Договору, а саме, відповідно до п. 2.1. Замовник замовляє, а Виконавець зобов`язується надати замовнику комплекс послуг з комп`ютерного програмування, а саме, з розроблення та тестування програмного забезпечення за замовлення зазначених в п. 3.1.цього договору, у зв`язку з професійною діяльністю Замовника, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити Послуги відповідно до умов цього договору;

Відповідно до п. 2.2., ст. 2 даного Договору Виконавець у межах оплати Послуги з розроблення Програмного забезпечення за замовленням самостійно за власні кошти використовуючи власне або орендоване обладнання надає Замовнику Послуги з розроблення програмного забезпечення за замовленням, як це визначено у ст. 4 цього Договору.

За умовами якого відповідно до п. 3.1 даного Договору Виконавець надає Замовнику комплекс послуг з комп`ютерного програмування, а саме, з розроблення та тестування Програмного забезпечення за замовленням (надалі - Послуги), Також сторони домовилися, що процес надання Послуг може розбиватися на окремі стадії процесу розробки і тестування Програмного забезпечення і може включати одну або декілька з наступних послуг, але обмежується ними:

- Консультування замовника щодо реалізації високотехнологічних проектів замовника;

- Комп`ютерне програмування;

- Проведення аналізу вимог до Програмного забезпечення та визначення вихідних умов згідно з технічним завданням на розроблення Програмного забезпечення;

- Консультування з питань інформації;

- Проектування архітектури Програмного забезпечення, яка описує його загальну структуру на основі представлених вимог, включаючи розроблення детального проекту зовнішніх та внутрішніх інтерфейсів Програмного забезпечення;

- Розроблення програмного коду, що реалізує спроектовану архітектуру Програмного забезпечення;

- Обробка даних, розробка з бази даних;

- Тестування програмного коду з метою встановлення, що кожен елемент Програми забезпечення відповідає встановленим вимогам;

- Розробка програмної та проектної документації;

- Адміністрування комп`ютерної мережі змовника;

- Технічна підтримка програмного забезпечення;

- Доставка програмного забезпечення.

Відповідно до п. 4.2 даного Договору Замовник зобов`язується приймати послуги Виконавця відповідно до умов цього Договору та провести розрахунок з Виконавцем відповідно до умов цього Договору;

Відповідно до п. 5.1. даного Договору Замовник здійснює оплату Послуг з розроблення Програмного забезпечення, наданих Виконавцем, за замовленням

Відповідно до п. 5.2. даного Договору, Сторони погоджується, що сума оплати, що виплачується Виконавцеві за надання послуги, залежить від обсягу наданих Послуг, види та кількості Програмного забезпечення, яке було створено Виконавцем в процесі виконання цього Договору, характеристика послуг, програмного забезпечення строки надання Послуг а також їх кількість та вартість зазначається Сторонами в замовленні. Остаточна вартість та обсяг наданих послуг, підлягають Оплаті визначені сторонами в акті приймання передачі послуги, що оформлюється відповідно до ст. 6 даного договору, сторони погодили, що вартість погодинної ставки Виконавця може бути змінена в ході виконання замовлення за взаємною згодою сторін. Відповідно до п. 6.2 Договору Сторони складають та підписують акти приймання-передачі послуг по мірі готовності результатів послуг.

Відповідно до п. 5.3. даного Договору сторони домовились, що всі розрахунки між сторонами за цим договором здійснюються у гривнях.

Відповідно до п. 5-4. даного Договору сторони домовились, що оплата за цим Договором здійснюється замовником шляхом банківського переказу на рахунок Виконавця, або готівкою з каси підприємства. Замовник здійснює оплату протягом 20 банківських днів з моменту підписання Сторонами Акту приймання - передачі послуг або на умовах передплати авансу.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.903 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В обґрунтування заявленої до стягнення із відповідача суми заборгованості у сумі 85 535 грн. 84 коп, позивач посилається на визнання відповідачем суми боргу у гарантійному листі від 26.06.2019.

Суд зазначає, що сам по собі гарантійний лист не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, гарантійний лист може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена гарантійному листі підтверджена первинними документами

Суд погоджується із твердженням відповідача, що договір не передбачав оплату наданих послуг на підставі гарантійних листів чи будь-яких інших документів.

В якості доказів на спростування обставин повідомлених позивачем, відповідачем надано до суду Додаток №2 - Замовлення (технічне завдання) від 07 грудня 2018 року та Акт прийому-передачі наданих послуг 18 січня 2019 року на суму 54 500 грн., Додаток № 3 - Замовлення (технічне завдання) від 18 січня 2019 року Акт прийому-передачі наданих послуг від 7 лютого 2019 року на суму 55 000 грн., Додаток № 4 - Замовлення :технічне завдання) від 8 лютого 2019 року Акт прийому-передачі наданих послуг від 4 березня 2019 року на суму 52 500 грн., Додаток № 5 - Замовлення (технічне завдання) від 5 березня 2019 року Акт прийому-передачі наданих послуг від 29 березня 2019 року на суму 76 000 грн., Додаток № 6 - Замовлення (технічне завдання) від 3 червня 2019 року Акт прийому-передачі наданих послуг від 30 червня 2019 року на суму 58 000 грн.

З матеріалів відзиву вбачається, що вказані послуги були оплачені відповідачем в повному обсязі шляхом здійснення банківських переказів на поточний рахунок позивача, як було передбачено п. 5.4. Договору, що підтверджується копіями платіжних доручень: № 745 від 20 грудня 2018 року на суму 54 500, № 67 від 1 лютого 2019 року на суму 55 000, № 179 від 6 березня 2019 року на суму 52 500, № 921 від 10 квітня 2019 року на суму 76 000, №1052 від 10 липня 2019 року на суму 58 000.

Суд погоджується із твердженнями відповідача,стосовно того, що жодних належних і допустимих доказів на підтвердження існуючої суми заборгованості позивачем до суду не надано. Окрім цього, відповідач заперечуючи проти позовних вимог вказує, що позивачем не зазначено за який період надання послуг виникла заборгованість, як і не надано жодного доказу, що послуги надавались.

Проте, як заявлено відповідачем та не спростовано позивачем, більше жодних актів приймання-передачі послуг Сторонами не складалось. Так само відповідач не отримував для погодження жодних актів приймання-передачі послуг.

Таким чином, за твердженням відповідача, котре не спростоване позивачем, останнім не надано компанії відповідача жодних послуг, які станом на 1 жовтня 2019 року залишилися неоплаченими. Всі замовлення про надання послуг закриті актами приймання-передачі наданих послуг, які підписані у встановленому Договором порядку.

Отже, станом на 1 жовтня 2019 року у компанії відповідача відсутня заборгованість перед фізичною особою-підприємцем Осадченко Катериною Сергіївною щодо послуг, наданих відповідно до Договору № 03/12-2018-ф від 3 грудня 2018 року.

Суд звертає увагу на те, що предметом доказування є саме встановлення обставин виникнення між сторонами господарських правовідносин з надання послуг за договором, а саме, - факту надання послуг позивачем та прийняття їх відповідачем.

З урахуванням викладеного, наявна в матеріалах справи копія гарантійного листа від 26.06.2019. в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є первинним документом, які фіксують факт надання послуг позивачем та прийняття їх відповідачем.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн., суд зазначає наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника у заподіянні збитків.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, також вчинення дій спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Так, позивач зазначає, що наявність моральної шкоди обумовлена втраченими прибутком, моральними стражданнями та погіршенням фізичного самопочуття, які останній оцінює в 20 000,00 грн.

Натомість, суд зауважує, що позивачем належними та допустимими доказами не наведено будь-яких фактів того, що позивачці, як суб`єкту господарювання, було дійсно завдано моральну шкоду, не вказано, в чому саме моральна шкода полягає (порушення честі, гідності, престижу чи ділової репутації) та якими діями відповідача її, на думку позивача, було завдано; не наведено будь-якого розрахунку розміру моральної шкоди.

Крім того, позивачкою до поданої позовної заяви не було додано жодних доказів завдання моральної шкоди в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, відсутні будь-які матеріальні чи процесуальні підстави для задоволення вимоги фізичної особи-підприємця Осадченко Катерини Сергіївни про компенсацію моральної шкоди у сумі 20 000 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних обставин, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати доведеними викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди обставини, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив під час вирішення позову.

Наведені норми зобов`язують суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, необхідних для правильного вирішення спору, на основі вичерпних і підтверджених висновків.

В той же час, всупереч вказаним нормам позивач не подав жодних належних та допустимих доказів в підтвердження надання послуг на підставі договору за заявлений період.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на їх недоведеність та необґрунтованість.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем надано суду належні доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Осадченко Катерини Сергіївни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вьорл софтвер Україна" про стягнення 85 535 грн. 84 коп. задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд також відмовляє в задоволенні заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн., оскільки, відповідно до положень пункту 2 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Осадченко Катерини Сергіївни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вьорл софтвер Україна" про стягнення 85 535 грн. 84 коп. відмовити повністю.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М. О. Лиськов