УХВАЛА

м. Київ

26.12.2019Справа № 910/18340/19

Суддя господарського суду міста Києва Ломака В.С., розглянувши матеріали

позовної заяви ОСОБА_1

до 1. ОСОБА_2

2. ОСОБА_3

3. Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»

про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про:

- визнання недійсним кредитного договору № 0235/08/01-ZL від 02.06.2008, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Форум»;

- визнання недійсним Договору № 1278-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеного 30.11.2018 між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Форум»;

- визнання недійсним Договору про відступлення прав за Договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за р.н.НОМЕР_1, укладеного 30.11.2018 між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Форум»;

- визнання недійсним Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеним 22.12.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за р.н. НОМЕР_2;

- визнання недійсним Договору про відступлення прав за Договором іпотеки, укладеного 23.12.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. за № 4443.

Досліджуючи наявність правових підстав для відкриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Частинами 1-3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття «обмеження основоположних прав і свобод» від прийнятого у законотворчій практиці поняття «фіксація меж самої сутності прав і свобод» шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

В силу приписів статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Згідно з ч. 3 зі ст. 22 названого Закону, місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пунктах 23, 24 та тексті свого рішення у справа "Сокуренко і Стригун проти України" (№ 29458/04 та № 29465/04) відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві керується законом, що приймається парламентом"; фраза "встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність; термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів; вимога стосовно того, що суд має бути "встановленим законом" є однією з декількох вимог Конвенції та протоколів до неї і встановлює, що дії національних органів мають базуватись на внутрішньому праві; вся організаційна система судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції (Coeme and others v. Belgium № 32492/96).

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, у відповідності до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно пунктів 1, 6 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Таким чином, фізична особа (без статусу фізичної особи-підприємця) може звернутися з позовом до господарського суду лише у разі, якщо розгляд такого спору у господарському суді прямо передбачено Господарським процесуальним кодексом України та відповідним законом.

Зокрема, фізичні особи можуть бути позивачами або відповідачами у господарському процесі у таких видах спорів, як наприклад, корпоративні спори, та у інших спорах - у прямо визначених законом випадках, як, наприклад, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України допускається участь фізичних осіб у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Тобто, юрисдикція господарських судів поширюється, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Така юрисдикція визначається, враховуючи суб`єктний склад основного зобов`язання (п. 20 постанови Великої палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 545/1014/15-ц).

Натомість частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В даному випадку, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між позивачем - фізичною особою ОСОБА_1 та Банком (відповідач - 3) Кредитного договору № 0235/08/01-ZL, за умовами якого позивачем було отримано кредитні кошти для споживчих цілей, і будь-які доказів використання цих коштів у господарській діяльності матеріали справи не містять.

Зобов`язання за означеним кредитним Договором були забезпечені Договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_1 та Банком 02.06.2008 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.08.2012 у справі № 1003/11357/12 з позивача була стягнута заборгованість за вищевказаним Кредитним договором та відкрито виконавче провадження.

30.08.2018 року були проведені відкриті торги, за результатами яких права вимоги Банку за Кредитним договором та договором іпотеки до позивача були відступлені ОСОБА_2 на підставі оспорюваних Договорів про відступлення права вимоги.

В подальшому, ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 Договори про відступлення права вимоги, за умовами яких відступила свої права вимоги до позивача за Кредитним договором та Договором іпотеки ОСОБА_3 .

Таким чином, позивачем, відповідачем-1 та відповідачем-2 згідно позовної заяви, є фізичні особи, які не набула статусу суб`єкта підприємницької діяльності, що з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України є недопустимим.

Судом встановлено, що згідно з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань позивач значиться зареєстрованим як фізична особам - підприємець, проте, як зазначалось вище, з доданих до позовної заяви документів не вбачається наявності між учасниками справ господарських правовідносин, а кредитні кошти отримувались позивачем як фізичною особою для споживчих цілей.

При цьому, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/10132/17, згідно з якою фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що даний спір не відноситься до юрисдикції господарських судів, та може бути пред`явлений до суду загальної юрисдикції, виходячи зі суб`єктного складу сторін спору.

Відповідно до статті 175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Таким чином, суд відмовляє у відкритті провадження у справі так як даний спір не відноситься до юрисдикції господарських судів, та може бути пред`явлений як цивільний позов до відповідного суду загальної юрисдикції.

Керуючись статтями 175, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання правочинів недійсними.

2. Відповідно до статті 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її підписання та відповідно до підпункту 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Додаток на адресу заявника: позовна заява з доданими до неї документами на 74 арк., в т.ч. оригінал квитанції про сплату судового збору № 50 від 20.12.2019.

Суддя В.С. Ломака