ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2019 Справа № 914/1884/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Горецької З.В.,

за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б.

розглянувши в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом: Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м. Львів

до відповідача: Житлово-будівельного кооперативу № 215, м. Львів

про стягнення боргу в розмірі 207 072,10 грн.

Представники:

позивача: Трофимчук Оксана Вікторівна - адвокат

відповідача: Константінова Лідія Федорівна- голова правління

Представникам сторін роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 38, 42, 43 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило. Проводилася технічна фіксація судового засідання.

СУТЬ СПОРУ:

Позов заявлено ЛМКП Львівтеплоенерго до Житлово-будівельного кооперативу № 215 про стягнення боргу в розмірі 207 072,10 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 16.09.2019 відкрито провадження по справі № 914/1884/19 за правилом загального позовного провадження.

Хід розгляду справи викладено в наявних у матеріалах справи ухвалах суду.

В призначене на 17.12.19р. судове засідання представник позивача зявився, надав пояснення по суті спору, підтримав позовні вимоги.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 17.12.2019 року забезпечив, проти позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві на позов, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Враховуючи, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, в судовому засіданні 17.12.2019 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення у справі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН:

Аргументи позивача:

Позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді. На виконання умов договору позивач надавав відповідачу послуги з постачання теплової енергії, проте відповідач взяті на себе зобов`язання з оплати теплової енергії не виконав, в результаті чого за період 01.01.2017 року - 30.07.2019 року виникла заборгованість в розмірі 171086,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Крім того, за несвоєчасне виконання умов договору, позивачем, відповідно до п.7.2.3. договору, відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 26 139,02 грн. і 3 % річних в розмірі 9 847,08 грн.

Аргументи відповідача.

Відповідач відзив на позов подав, проти позовних вимог заперечив, зазначаючи наступне.

Відповідач зазначає, що між ним та позивачем укладений колективний договір, відтак, п. 6 Порядку розрахунків не передбачено нарахування 3% річних та інфляційних на колективний борг мешканців, а пеня відмінена.

Представник ЖБК №215 не погоджується із розрахунком заборгованості, вважаючи, що позивачем не враховано оплати за січень 2017 року в розмірі 35 000,00 грн. та лютий 2017 року в розмірі 142 000,00 грн.

Крім того, на думку відповідача, ЖБК №215 є неприбутковою організацією, відтак, в силу ст. 20 ГПК України, ця справа не може відноситися до юрисдикції господарських судів, вказана справа відкрита з порушенням господарського судочинства.

Також, відповідач вважає, що заборгованість виникла через кількох несумлінних боржників, а зобов`язання співвалсників є персоніфікованими і не можуть бути покладені на треті особи, в тому числі на інших співвласників без достатніх правових підстав. Тому кожен мешканець повинен платити за себе і нести витрати по утриманню свого майна.

ЖБК № 215 не має можливості оплатити заборгованість, адже не має у своєму розпорядженні коштів на оплату комунальних послуг, крім тих, які відповідно до вимог чинного законодавства повинні сплачувати кінцеві споживачі, тобто мешканці будинку. Інших джерел покриття витрат на комунальні послуги законодавством не передбачено.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

20.08.2002 р. між Львівським міським комунальним підприємством Львівтеплоенерго та Львівським комунальним підприємством Житлово-будівельним кооперативом №215 укладено договір на постачання теплової енергії в гарячій воді № 3042/А, відповідно до умов якого енергопостачальна організація (позивач) взяла на себе зобов`язання постачати покупцеві (відповідачу) теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач зобов`язався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п.2.1 договору теплова енергія постачається споживачу в обсягах, згідно з додатком №1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гаряче водопостачання - протягом року, відповідно до графіка, затвердженого органами місцевої влади.

Згідно з п.п.6.2, 6.3 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Покупець до 25-го числа місяця, наступного за звітним, сплачує енергопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії.

Приписами п.7.2.3. договору передбачено, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію - пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

ОЦІНКА СУДУ.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, в тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Згідно ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями п. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору №3042/А від 20.08.2002 р., за змістом якого позивач взяв на себе зобов`язання постачати відповідачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних відповідачу обсягах, а відповідач зобов`язався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з ст. 526 ЦКУ та ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п.п. 6.2, 6.3 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Відповідач до 25-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, сплачує позивачу вартість фактично спожитої теплової енергії в розрахунковому періоді та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження.

Cудом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання з оплати теплової енергії виконав не в повному обсязі у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість в розмірі 171 086,00 грн.

Оскільки відповідач доказів погашення боргу суду не надав, , таким чином позовні вимоги про стягнення 171 086,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Також, судом перевірено розрахунок та встановлено, що суми інфляційних нарахувань та 3% річних за зобов`язаннями, нараховані позивачем з 26 числа відповідного місяця.

Суд звертає увагу відповідача, що виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, згідно п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Враховуючи норми чинного законодавства та умови договору, позивачем правомірно нараховано 3% річних 9 847,08 грн. та інфляційні втрати в розмірі 26 139,02 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо заперечень відповідача суд зазначає, що жодних доказів до даного заперечення не долучено. Посилання на неврахування ЛМКП «Львівтеплоенерго» оплат за січень 2017 року в розмірі 35 000 грн. та за лютий в розмірі 142 000 грн. (90 000 грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок та 52 000 грн. в якості повернення субсидій) є необгрунтованим, виходячи наступного. Платіж від 27 січня 2017 року в розмірі 35 000 грн. позивачем зараховано згідно призначення (оплата за теплову енергію за 2016 рік) в часткове погашення заборгованості за грудень 2016 року, згідно виписки з банківського рахунку, що становила 123 914,72 грн. Про розмір заборгованості за грудень 2016 року споживач був повідомлений при отриманні рахунку на оплату як вбачається з рахунку за грудень 2016 року та корінця про його отримання з підписом голови ЖБК № 215. Після такого зарахування борг за грудень 2016 року зменшився до 88 914,72 грн. Оплату від 28 лютого 2017 року в розмірі 90 000 грн. позивачем також зараховано згідно призначення - оплата за теплову енергію за 2016 рік в погашення решти заборгованості за грудень 2016 року. Залишок з даного платежу в розмірі 1 085,28 грн. ЛМКП «Львівтеплоенерго» зараховано в якості часткового погашення боргу за лютий 2017 року, тобто за місяць, в котрому вони були сплачені. Щодо 52 000 грн. повернених субсидій, то вони відображені в графі «оплата» розрахунку позовних вимог за лютий 2017 року. Зокрема, 51 700 грн. та 300 грн. було зараховано згідно Зведених реєстрів погашення бюджетної заборгованості, підписаних ЛМКП «Львівтеплоенерго» та Департаментом фінансів Львівської ОДА. Дані субсидії були повернені за лютий 2017 року, тому їх було відображено в графі оплат за лютий 2017 року.Таким чином, за лютий 2017 року частково погашено заборгованість ЖБК №215, зокрема на суму 53 085,28 грн. (субсидії + залишок платежу від 28.02.2017 року в розмірі 1 085,28 грн. ), що відображено у графі «оплата» за відповідний місяць.

Щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідач контррозрахунок суду не подав.

Заперечення відповідача, що справа не підсудна господарському суду, оскільки відповідач не є прибутковою організацією, не заслуговують на увагу, адже даний спір підпадає під категорію справ, визначених у ГПК України.

Відповідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ст.78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно ст.79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням № 15503 від 22.08.2019 р. на суму 1 728,90 грн. та платіжним дорученням № 13710 від 05.08.2019 року на суму 1 582,29 грн.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 3311,19 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 231, 236-241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго до Житлово-будівельного кооперативу № 215 про стягнення заборгованості в розмірі 207 072,10 грн. - задоволити.

2. Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу № 215 (79049, м. Львів, проспект Червоної Калини,88, ) на користь Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго (79040, м. Львів, вул. Д.Апостола,1, ) 207 072,10 грн. заборгованості, з яких: 171 086,00 грн. боргу, 26 139,02 грн. інфляційних витрат, 9 846,08 грн. - 3%, а також судовий збір в розмірі 3 311,19 грн.

3. Наказ видати в порядку ст. 327 ГПК України, після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 23.12.2019 року.

Суддя Горецька З. В.