ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1993/19
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс»

на рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 проголошене о 12:42:09 суддею Щавинською Ю.М., в м. Одесі, повний текст якого складено 28.10.2019

у справі №916/1993/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс»

до Селекційно-генетичого інституту - Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення

про стягнення 122 297,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс» (далі ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс», позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Селекційно-генетичого інституту - Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення (далі Інститут, відповідач) про стягнення 122 297,00 грн. заборгованості за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території.

Позов обґрунтований тим, що з лютого 2015 року ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» на підставі договору на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій від 01.02.2015 здійснює обслуговування гуртожитку, власником якого є Інститут. Станом на березень 2019 року у відповідача наявна заборгованість за спожиті та несплачені житлово-комунальні послуги у розмірі 122 297,00 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись з рішення господарського суду, ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що за Договором не передбачено обов`язок відповідача проводити розрахунки за надані послуги з утримання житлових будинків, оскільки на думку позивача, Договір укладений між сторонами виключно для підтвердження факту правомірності надання послуг обслуговування гуртожитку та прибудинкових території, а питання сплати вартості отриманих відповідачем від позивача послуг регламентуються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та нормами Цивільного кодексу України.

Апелянт зазначає, що він надав до суду достатньо доказів та інформації про наявність обов`язку відповідача сплачувати вартість отриманих від позивача послуг. Відповідач у свою чергу, жодним чином не довів відсутність обов`язку не сплачувати вартість отриманих від позивача послуг. Таким чином, позивач вважає таке ставлення суду при вирішенні даного спору упередженним по відношенню до позивача.

Позивач вважає, що відповідач не зобов`язаний заселяти кімнати гуртожитку так як даний об`єкт нерухомості є власністю відповідача і призначений для проживання співробітників відповідача, або інших осіб, які мають безпосереднє відношення до відповідача. Кімнати гуртожитку не належать жодним особам на праві власності, а тому витрати на утримання даного об`єкту нерухомості має нести саме власник користувач даного об`єкту.

Щодо твердження суду про те, що матеріали справи, не містять доказів підтверджуючих той факт, що означені позивачем спірні кімнати не заселені мешканцями, то позивач вважає такі докази суду не потрібні, оскільки до матеріалів справи додано достатньо доказів підтверджуючих, що даний об`єкт знаходиться у користуванні відповідача. Наявність або відсутність мешканців кімнат не звільняє відповідача від сплати вартості послуг з обслуговування даного об`єкту позивачем, а тому позивач вважає, що не було необхідності витребування додаткових доказів у відповідача.

Так, суд першої інстанції у своєму рішенні зазначає про те, що позивачем не надані докази направлення на адресу Відповідача запитів щодо надання інформації стосовно мешканців спірних кімнат (а.с.61), тоді як вимоги Позивача направлені на стягнення заборгованості у період з лютого 2015 року по червень 2019 року.

З цього приводу, апелянт звертає увагу суду, на те що позивачем на адресу відповідача надавались запити щодо надання інформації про мешканців гуртожитку у зв`язку з не допущенням наявності заборгованості з оплати відповідних послуг, однак відповідач не заперечував проти наявних у матеріалах справи запитів та не заперечував ігнорування таких запитів з боку позивача.

Крім цього, на думку скаржника акт №21 є підтвердження до детального розрахунку та не має відношення до наявності або відсутності мешканців у гуртожитку.

На думку апелянта, суд першої інстанції ухвалив помилкове рішення, оскільки суд не взяв до уваги довідку Південного офісу Держаудитслужби, яка підтверджує розмір заборгованості відповідача за отримані від позивача послуги, саме в розмірі 122 297,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу від Селекційно-генетичого інституту - Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення до Південно-західного апеляційного господарського суду не надходив.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2015 між ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» (Виконавець) та Інститутом (Замовник) було укладено договір на виконання послуг з обслуговування житлових будинків, споруд та прибудинкових територій, предметом якого, в редакції додаткової угоди №1, є передача замовником Виконавцю функцій з утримання житлових будинків і прибудинкової території, асфальтного покриття загальною площею 8500 м.2 для надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами та власниками житлових приміщень.

Дослідивши зазначений договір, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що зі змісту Договору вбачається, що договори з позивачем на надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій згідно із затвердженим типовим договором мають укладатися власниками квартир, квартиронаймачами, орендарями. Водночас, вказаним договором жодним чином не передбачено обов`язок Селекційно-генетичного інституту - Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення проводити розрахунки за надані послуги з утримання житлових будинків.

При цьому, в апеляційній скарзі ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс» зазначає, що обов`язок відповідача оплачувати надані позивачем послуги регламентується Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Цивільним кодексом України, однак судова колегія зазначає, що у вищевказаному Законі дійсно передбачена оплата наданих послуг, проте оплачувати їх повинні споживачі, за умови, що вони фактично користувались нами (в матеріалах справи відсутні докази надання послуг позивачем відповідачу), а відповідач є замовником, а не споживачем, у зв`язку з цим, апеляційний суд вважає, що у Інституту відсутні підстави для розрахунку з позивачем як на підставі договору від 01.02.2015 так і на підставі законодавства.

Крім цього, позивачем не доведено, що користування приміщеннями, виходячи з площі яких розрахована сума заборгованості за послуги з обслуговування будинків, здійснювалось внаслідок їх не заселення саме відповідачем. В матеріалах справи відсутні докази, що означені позивачем спірні кімнати не заселені мешканцями.

При цьому, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідач не зобов`язаний заселяти кімнати гуртожитку так як даний об`єкт нерухомості є власністю відповідача, а тому витрати на утримання даного об`єкту нерухомості має нести саме власник, користувач даного об`єкту. Проте, судова колегія не погоджується з такими доводами ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс», оскільки власник майна не зобов`язаний оплачувати послуги, які йому не були наданні, доказів зворотного позивачем до суду не надано.

Крім цього, в апеляційній сказі апелянт зазначив, що суд першої інстанції у своєму рішенні зазначає про те, що позивачем не надані докази направлення на адресу відповідача запитів щодо надання інформації стосовно мешканців спірних кімнат, тоді як вимоги Позивача направлені на стягнення заборгованості у період з лютого 2015 року по червень 2019 року. З цього приводу, апелянт звернув увагу суду, на те що позивачем на адресу відповідача надавались запити щодо надання інформації про мешканців гуртожитку, у зв`язку з не допущенням наявності заборгованості з оплати відповідних послуг.

Проте, судова колегія критично ставиться до вищевказаних доводів апеляційної скарги, оскільки апелянтом жодних належних та допустимих доказів в підтвердження своїх пояснень та вимог до суду не надано, у зв`язку з чим, судова колегія не приймає до уваги вищезазначені доводи скаржника.

Суд апеляційної інстанції вважає вірним висновки суду першої інстанції щодо акту №21, який свідчить про наявність мешканців в спірних квартирах.

Натомість апелянт вважає що акт №21 є підтвердженням детального розрахунку, проте не зазначає при цьому розрахунку за який період, оскільки в самому акті №21 зазначена лише одна дата це 01.01.2015.

Також, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем затверджені надані позивачем тарифи. При цьому, відмітки на таких доказах щодо року жодним чином не підтверджують затвердження тарифів у вказаних на них роках, а написи про те, за який рік зазначені тарифи були чинними, здійснені не сторонами по справі, а підписом представника позивача, який фактично лише здійснює представництво у даній справі у суді. Отже, матеріалах справи докази затвердження тарифів як з боку відповідача, так і з боку будь-яких інших органів, зокрема, органів місцевого самоврядування відсутні.

Судова колегія не приймає до уваги довідку Південного офісу Держаудитслужби в якості доказу, що підтверджує наявність заборгованості відповідача, оскільки містить виключно відомості про наявність заборгованості платників перед підприємством на 01.06.2019 у сумі 1 067 751 грн., у тому числі по гуртожитку №2 122 297,00 грн. Зі змісту такої довідки вбачається, що під платниками маються на увазі мешканці житлових будинків, проте жодним чином не вказано про заборгованість Інституту, який є відповідачем у даній справі. Будь-яких доказів замовлення позивачем житлово-комунальних послуг шляхом укладення договорів з організаціями тепло-, водо-, газо-, електропостачання матеріали справи також не містять, про що також зазначено у довідці Південного офісу Держаудитслужби. Розмір житлових приміщень, виходячи з площі яких позивачем здійснено нарахування заборгованості, також позивачем за допомогою належних та допустимих доказів (матеріалів технічної інвентаризації) не доведено.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем в порушення п.п. 3, 4 ст. 13 ГПК України не доведено обставин, які мають значення для справи і на які він посилається в позові як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим, господарським судом було правомірно відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Олімп.Комсервіс.Плюс».

Судовою колегією було встановлено, що наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку про те, що Господарський суд Одеської області ретельно з`ясував всі обставини справи, надав належну оцінку наявним в ній доказам, відтак ухвалив законне та обґрунтоване рішення, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення слід залишити без змін.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олімп.Комсервіс.Плюс» - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 23.10.2019 залишити без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Разюк Г.П.

Савицький Я.Ф.