РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.12.2019Справа № 910/10399/18
Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,

при секретарі судового засідання Вольській І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма"

(88000, м. Ужгород, вул. Минайська, буд. 15/32)

до Прокуратури Закарпатської області

(88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2 а) та

Державної казначейської служби України

(01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6)

про стягнення 1 002 116,20 євро та 1 000 000 грн.

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

06.08.2018 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" (далі - Товариство) до Прокуратури Закарпатської області (далі - Прокуратура) та Державної казначейської служби України про стягнення 1002116,20 євро матеріальних збитків (реальні збитки та упущена вигода) та 1000000 грн. моральної шкоди.

Товариство обґрунтовує позовні вимоги там, що з вини працівників Прокуратури було порушено право позивача, а саме: незаконно вилучено майно позивача; повернуто його Прокуратурою в неповному обсязі та у зношеному стані, внаслідок чого вказане майно стало непридатне для використання за призначенням.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду; відкрито провадження у справі № 910/10399/18; постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 18.09.2018.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2019, позов товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" до Прокуратури Закарпатської області та Державної казначейської служби України про стягнення 1002116,20 євро та 1000000 грн. задоволено частково.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 у справі №910/10399/18 змінено.

Постановою Верховного суду від 03.09.2019 касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" та прокуратури Закарпатської області задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 зі справи № 910/10399/18 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

10.09.2019 проведено повторний автоматичний розподіл справи №910/10399/18, за результатами якого дану справу передано на розгляд судді Лиськову М.О., що відображено у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2019, у зв`язку з чим вказана справа приймається до провадження суддею Лиськовим М.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 суддею Лиськовим М.О. прийнято справу № 910/10399/18 до свого провадження, розгляд справи № 910/10399/18 ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання 17.10.2019, зобов`язано відповідача-1 в строк не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив на позовну заяву з урахуванням постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.09.2019.

04.10.2019 від прокуратури Закарпатської області надійшов відзив на позовну заяву.

В судове засідання, призначене на 17.10.2019 з`явився представник позивача. Представники відповідача-1 та відповідача-2 в судове засідання не з`явились, причин неявки суд не повідомили. Протокольною ухвалою суду від 17.10.2019 ухвалено відкласти розгляд підготовчого засідання на 30.10.2019 о 10:40.

30.10.2019 представником позивача до суду надано додаткові пояснення по справі. В судове засідання, призначене на 30.10.2019, з`явився представник позивача. Представники відповідача-1 та відповідача-2 в судове засідання не з`явились, причин неявки суд не повідомили. Протокольною ухвалою суду від 30.10.2019 ухвалено продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та відкласти підготовче засідання на 20.11.2019.

11.11.2019 від представника відповідача-2 до суду надійшов відзив на позовну заяву.

В судове засідання, призначене на 20.11.2019, з`явився представник відповідача-1. Представник позивача та відповідача-2 в судове засідання не з`явились, причин неявки суд не повідомили. Протокольною ухвалою суду від 20.11.2019 судом ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 18.12.2019.

В судове засідання, призначене на 18.12.2019 з`явився представник прокуратури. Представники позивача та відповідача-2 в судове засідання не з`явились, причин неявки суд не повідомили. Представник прокуратури проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 18.12.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Товариство позивача зареєстроване 01.12.1999 як підприємство, що ставить за мету виробництво взуття та надання інформаційних послуг.

З метою здійснення виробництва взуття, у квітні 2006 року позивач придбав у швейцарської фірми "WIFI AG in Grunung" за 73 090 євро необхідне для виготовлення взуття обладнання, яке було завезено в Україну у травні 2006 року, розмитнено та змонтовано у виробничу лінію в орендованому позивачем у закритого акціонерного товариства "Ужгородський механічний завод" приміщенні, яке знаходилося в м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30.

Згідно з поясненнями позивача, після установки обладнання відповідно до контрактів з фірмою "Paradiso" (Італія) позивач отримав сировину і почав виготовляти продукцію (взуття).

23.05.2007 слідчий з особливо важливих справ прокуратури Закарпатської області Кузан В.В. порушив кримінальну справу №9706407 за фактом заволодіння службовими особами товариства позивача чужим майном в особливо великих розмірах, за ознаками злочинів передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі за текстом - КК України).

30.05.2007 слідчим Кузан В.В. проведено обшуки приміщень офісу позивача та приміщень, в яких проживала директор товариства ОСОБА_2 , в ході яких вилучені оригінали бухгалтерських документів, документів по зовнішньоекономічній діяльності позивача, договори з контрагентами та документи, пов`язані з придбанням обладнання для виробництва взуття.

02.10.2007 слідчим Кузан В.В. проведено огляд орендованих позивачем виробничих приміщень за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30 , та належного позивачу обладнання, після чого згідно з постановою вказаного слідчого від 02.10.2007 належне позивачу обладнання для виготовлення взуття загальною вартістю 73 090 євро було визнано речовим доказом у кримінальній справі №9706407 і в той же день передано за актом на відповідальне зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю "Інгрід плюс" (далі за текстом - ТОВ "Інгрід плюс").

06.03.2008 слідчий Кузан В.В. порушив проти директора товариства позивача ОСОБА_2 кримінальну справу №9701808 за ознаками злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 209 КК України, а також кримінальну справу №9701808/2 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 222 КК України.

В подальшому згідно з постановою слідчого Кузана В.В. від 06.03.2008 кримінальні справи №9706407, №9701808 та №9701808/2 були об`єднані в одне провадження, якому присвоєний №9706407 і по якому було пред`явлено обвинувачення директору товариства позивача ОСОБА_2 у вчиненні злочинів передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 222, ч.2 ст. 209 КК України.

03.04.2008 кримінальна справа №9706407 передана до суду і у супровідному листі до справи зазначалося, що речові докази - обладнання для виготовлення взуття знаходяться на відповідальному зберіганні ТОВ "Інгрід плюс".

Вказана кримінальна справа розглядалася судами та органами досудового слідства неодноразово і 10.08.2015 прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури Закарпатської області старший радник юстиції Романець Ю.М. виніс постанову про закриття кримінального провадження проти ОСОБА_2 , якому на день винесення документа прокурором було присвоєно №0001332, на підставі п.3 ч.1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі за текстом - КПК України), у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_2 в суді у вчиненні вищезгаданих злочинів та з огляду на вичерпані можливості їх отримати. Також в постанові зазначено, що речові докази, вилучені в ході досудового розслідування - обладнання для виготовлення взуття (згідно з протоколом огляду від 02.10.2007) загальною вартістю 73 090 євро підлягає поверненню представникам позивача.

Постанова про закриття кримінального провадження у встановленому порядку не оскаржувалася та набрала законної сили 21.08.2015, що не заперечується сторонами у справі.

29.09.2016 позивач отримав від представника прокуратури шість найменувань обладнання, з яких кабіна для покращення взуття була розукомплектована та потребувала ремонту. 03.11.2016 позивач за трьома актами приймання-передачі частини речових доказів отримав від прокуратури 13 найменувань обладнання з яких обладнання для прибивання устілок, обладнання для висушування клею, обладнання для просушування готового виробу, обладнання для обробки задника та обладнання для придання форми взуттю виявилося зношеним та непридатним для подальшого використання за призначенням. 08.11.2016 позивачу було повернуто п`ять найменувань обладнання, з яких витяжна шафа з вентилятором потребувала ремонту, а обладнання для надання форми заготовки взуття, обладнання для приклеювання підошви та обладнання для обробки країв заготовки виявилося непридатним для подальшого використання за призначенням.

13.12.2016 виконуючий обов`язки прокурора Закарпатської області Василенко О. листом №17/7-858-07 повідомив позивача про те, що іншу частину обладнання повернути неможливо у зв`язку з його відсутністю.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення майнової (повна вартість вилученого обладнання та упущена вигода) та моральної шкоди, завданої внаслідок бездіяльності відповідача-1 щодо виконання обов`язку зі збереження схоронності вилученого у позивача обладнання.

Суд зазначає, що нормами ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.

Дії (бездіяльність) відповідача-1, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (ст. 11 ЦК України).

На час вилучення у позивача обладнання та проведення попереднього досудового слідства (2007 - 2015 роки) питання вилучення та зберігання речових доказів регулювалося такими нормативно-правовими актами: ст. ст. 78-81 КПК України (1960 року) та ст. 100 КПК України (2012 року); Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду від 13.05.2004, затвердженою першими заступниками Міністерства внутрішніх справ України, Генерального прокурора України, Голови Державної податкової адміністрації України, Голови Служби безпеки України, заступниками Голови Верховного Суду України Голови Державної судової адміністрації України (далі - Інструкція 2004 року), Інструкцією від 18.10.1989 № 34/15, затвердженою Прокуратурою СРСР, МВС та Верховним Судом СРСР (далі - Інструкція 1989 року); Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду №51/401/649/471/23/125, затвердженою наказом Генерального прокурору Украйни, Голови Державної податкової адміністрації України, в.о. Голови Верховного Суду України, Міністра внутрішніх справ України, Голови Служби Безпеки України, Голови Державної судової адміністрації України, яка набрала чинності 01.11.2010 (далі - Інструкція 2010 року); Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 №1104 (далі - Порядок).

Пунктами 14, 43 Інструкції 2004 року та параграфом 45 Інструкції 1989 року передбачено ведення книги обліку речових доказів у кожній прокуратурі встановленої форми. Відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора.

Однак у даному випадку такого співробітника відповідач-1 не призначав, натомість прокурор Закарпатської області своїм наказом від 28.12.2006 № 856 визначив, що відповідальним за збереження речових доказів вилучених у зв`язку з розслідуванням кримінальних справ є особа, яка провела вилучення, а після приєднання речових доказів до справи особа, яка проводить досудове слідство та безпосередньо наглядаючий прокурор.

Згідно з п.13 Інструкції 2010 року відповідальною за зберігання речових доказів, приєднаних до справи, є особа, яка проводить дізнання, слідчий.

Відповідно до п.п.82, 83 Інструкції 2010 року прокурори, начальники слідчих підрозділів, начальники органів дізнання, керівники апаратів судів, за обов`язковою участю особи, відповідальної за збереження речових доказів, зобов`язані не рідше одного разу на рік перевіряти стан та умови зберігання речових доказів, правильність ведення документів по їх прийому, обліку, передачі.

В п.п.5, 16 Порядку визначено, що умовою зберігання речових доказів повинне бути збереження їх істотних ознак та властивостей, а керівник слідчого підрозділу зобов`язаний щоквартально перевіряти стан та умови зберіганні речових доказів, правильність ведення документів щодо їх приймання та обліку.

У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість (ч.4 ст. 100 КПК України (2012 року)).

В ході проведеною прокуратурою службової перевірки встановлено, що слідчий Кузан В. В. не вносив у книгу обшуку речових доказів відомості про вилучене у позивача обладнання, що унеможливило подальші перевірки його збереження.

Окрім того, протягом дев`яти років розслідування кримінальної справи ніхто з службових осіб прокуратури належним чином не реагував на звернення представників позивача і не перевіряв стан вилученого обладнання та умови його зберігання, наслідком чого стала втрата частини майна та завдання шкоди позивачу.

Позивач звертався до відповідача-1 в порядку досудового врегулювання спору із письмовою заявою про відшкодування завданої шкоди добровільно, але 25.04.2018 та 02.05.2018 він отримав відмову відповідача-1 за № 17/7-858-07.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

В ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судом враховано, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В ст. 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Виходячи з встановлених обставин справи, особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є відповідач-1, як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Враховуючи, що визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний державою Україна у спірних правовідносинах, не надано жодних гарантій повернення майна, не встановлено строку повернення такого майна, в зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяної позивачу шкоди.

Суд критично оцінює доводи прокуратури про необхідність встановлення правомірності дій відповідача-1 в рамках КПК України, оскільки питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18)).

Суд приймає постанову про закриття кримінального провадження від 10.08.2015, в якій зазначено про необхідність повернення вилученого обладнання позивачу, а також повідомлення відповідача-1 про неможливість повернути це обладнання, як належні та допустимі докази протиправності позбавлення позивача належного йому майна.

Стверджуючи про необхідність попереднього судового рішення, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди, прокуратурою не враховано, що спірні деліктні правовідносини виникли у зв`язку з втратою тимчасово вилученого майна, тобто, через дії, які не опосередковуються регулюванням КПК України.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що у позивача в рамках досудового слідства 02.10.2007 було вилучено обладнання вартістю 73090 євро та передано на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід плюс". Через рік після закриття кримінального провадження, починаючи з 26.09.2016, відповідач-1 почав повертати позивачу вказане обладнання, але повернув лише його частину.

З огляду на втрату частини обладнання під час його знаходження, як речового доказу, на зберіганні у ТОВ "Інгрід плюс", а також вимоги законодавства, що покладають на відповідача-1 обов`язок забезпечити схоронність вилучених речей від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, суд приходить до висновку, що в даному випадку має місце бездіяльність посадових осіб прокуратури, які не виконали відповідний обов`язок, що перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з втратою обладнання.

З наявних у матеріалах справи актів приймання-передачі майна на виконання постанови про закриття кримінального провадження, з урахуванням вартості обладнання, вказаної у акті приймання-передачі майна на зберігання та в ухвалі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі №3078/1993/16-к від 23.02.2018 за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" на бездіяльність прокурорів Закарпатської області щодо повернення майна, вбачається, що позивачу було повернуто обладнання на загальну суму 17 090 євро. Акти приймання-передачі обладнання підписані за участю представників прокуратури та директора товариства позивача без будь-яких зауважень щодо кількості, комплектності чи справного стану обладнання. В деяких актах зазначено про те, що певне передане обладнання потребує ремонту, але жодних експертних висновків чи висновків спеціалістів щодо неможливості використання переданого позивачу обладнання за вищевказаними Актами матеріали справи не містять, як не містять і вказівки на конкретне обладнання, що було повернуто позивачу та яке зникло з місця зберігання.

Зважаючи на викладене, судом встановлено, що відповідачем-1 та його працівниками було допущено бездіяльність, яка полягає у невиконанні обов`язку з схоронності вилученого у позивача обладнання, що призвело до втрати частини обладнання вартістю 56 000 євро (73 090 (загальна вартість обладнання) - 17 090 (вартість повернутого обладнання) = 56 000) і саме ця сума, як реальні збитки, підлягає стягненню на користь позивача.

Доводи про те, що позивач має звертатися з вимогою про відшкодування вартості втраченого обладнання до ТОВ "Інгрід плюс" відхиляються судом, оскільки позивачу була завдана шкода внаслідок бездіяльності відповідача-1. Водночас, прокуратура не позбавлена права звернутися з відповідними вимогами до Кузана В.В. та ТОВ "Інгрід плюс" у порядку регресу.

Скасовуючи рішення Господарського суду від 05.02.2019 та Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 , Верховний суд у постанові від 03.09.2019 зазначив, що судами попередніх інстанцій безпідставно залишено без розгляду заяву відповідача про застосування в цій справі позовної давності з посиланням на норми ГПК України.

Стосовно заяви відповідача-1 про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

10.08.2015 прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури Закарпатської області старший радник юстиції Романець Ю.М. виніс постанову про закриття кримінального провадження проти ОСОБА_2 , яка набрала законної сили 21.08.2015. Саме у зазначеній постанові прокурором вирішено питання про повернення речових доказів, що вилучені в ході досудового розслідування - обладнання для виготовлення взуття (згідно з протоколом огляду від 02.10.2007) загальною вартістю 73 090 євро.

Відповідача-1 заявляє про необхідність застосування строків позовної давності до вимог про відшкодування шкоди з 30.05.2013, тобто з моменту, коли ОСОБА_2 була обізнана про факт пропажі обладнання, оскільки Ужгородським міськрайонним судом дано доручення про перевірку належності зберігання речових доказів. Суд вважає юридично неспроможними зазначені доводи з огляду на те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, проте чинним на момент спірних правовідносин процесуальним законом можливість повернення речових доказів до закриття кримінального провадження чи ухвалення рішення суду не передбачена, з огляду на що ОСОБА_2 не мала передбаченої Законом можливості на звернення до суду із відповідним позовом.

Таким чином судом встановлено, що звернення позивача до суду із позовом 06.08.2018 здійснено в межах трирічного строку позовної давності, у зв`язку із чим підстави для застосування строків позовної давності у суду відсутні.

Позивач також просив суд стягнути упущену вигоду у загальній сумі 929 026,02 євро, розрахувавши її наступним чином:

- до вилучення обладнання, а саме за період з червня 2006 року по травень 2007 року позивач виготовив 17 144 пари взуття і за це отримав дохід у сумі 83 196,30 євро;

- середньомісячна сума доходу позивача за період становила - 6933,03 євро (83 196,30: 12 = 6 933,03 євро);

- зупинка виробничої діяльності в результаті вилучення документації та обладнання триває з 30.05.2007 по теперішній час і станом на 30.07.2018 становить 134 місяців;

- доходи, які позивач міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено (упущена вигода) становлять 929 026,02 євро (6 933,03 х 134).

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, серед іншого, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Тобто, в даному випадку втраченою вигодою є неодержаний прибуток, на який мав право розраховувати позивач, у якого було вилучено обладнання, у разі використання цього обладнання. Розрахунок упущеної вигоди має бути обґрунтованим та документально підтвердженим.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує розрахунок упущеної вигоди у сумі 929 026,02 євро тим, що ним отримано дохід у сумі 83196,30 євро з червня 2006 року по травень 2007 року, а тому позивач вирахував середньомісячний дохід та помножив його на 134 місяці (строк вилучення обладнання).

Однак, суд вважає даний розрахунок таким, що ґрунтується на припущеннях і у суду відсутні підстави вважати, що за 134 місяці позивач кожен місяць міг би отримувати саме по 6933,03 євро і цей дохід був би стабільним, незмінним і щомісяця складав би не менше 6933,03 євро, а тому розрахунок позивача визнається судом необґрунтованим і в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Відносно позовної вимоги про стягнення 1 000 000,00 грн. моральної шкоди, яка полягає у приниженні ділової репутації, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння моральної шкоди позивачеві необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошення комерційної таємниці, також вчинення дій спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

За приписами ч.1 ст. 91, ст. 201 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Ділова репутація є сукупністю документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства (п.26 ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг").

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2016 у справі №308/13083/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), прокуратури Закарпатської області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області, про відшкодування моральної шкоди частково задоволено позов та стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача 387 150 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. При цьому суд зазначив про те, що ОСОБА_2 незаконно перебувала під слідством та судом протягом 89 місяців, відносно неї закрито кримінальне провадження у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення її винуватості у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а тому у неї виникло право звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених ст. 1176 ЦК України та Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

В постанові від 07.11.2018 у справі №308/13083/15-ц Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду зазначив, що при визначені розміру морального відшкодування, суди попередніх інстанцій, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідство і судом (89 місяців і 4 дні), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у трикратному розмірі у співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом, встановленої законодавством на момент відшкодування (1 450 грн).

Однак, положення ст. 1176 ЦК України та Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не поширюються на вимоги юридичних осіб.

Натомість, суд зауважує, що позивачем належними та допустимими доказами не наведено будь-яких фактів того, що позивачці, як суб`єкту господарювання, було дійсно завдано моральну шкоду, не вказано, якими діями відповідача її, на думку позивача, було завдано; не надано розрахунку заявленої ним до стягнення суми моральної шкоди та не зазначено, з чого він виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 1 000 000,00 грн.

Крім того, суд зазначає, що моральна шкода, що завдана особисто ОСОБА_2 у розмірі 387150,00 гривень вже відшкодована їй рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 червня 2016 року у справі № 308/13083/15-ц.

За таких обставин, відсутні будь-які матеріальні чи процесуальні підстави для задоволення вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди у сумі 1 000 000,00 грн.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних обставин, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати доведеними викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди обставини, з огляду на що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма".

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної казначейської служби (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" (88000, м. Ужгород, вул. Минайська, буд. 15/32; ідентифікаційний код 30624063) вартість втраченого обладнання у розмірі 56 000 (п`ятдесят шість тисяч) євро, що на дату подання позовної заяви еквівалентно 1 751 121,23 грн. (один мільйон сімсот п`ятдесят одну тисячу сто двадцять одну гривню 23 коп.).

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 28.12.2019.

Суддя М.О. Лиськов