ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.12.2019 Справа № 905/1861/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І., при секретарі судового засідання Турко А.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Поломошнової Ольги Валентинівни, м. Донецьк, Донецька область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком», м. Маріуполь, Донецька область

про стягнення заборгованості за договором про надання послуг від 17.01.2011 №14/01-11 у розмірі 212225,00грн, 3% річних у сумі 17547,81грн, інфляційних втрат у сумі 174873,40грн, всього 404646,21грн

За участю:

від позивача: Поломошнова О.В.

від відповідача: Логвиненко О.С. представник за довіреністю від 24.09.2018; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ДН№5309 від 26.12.2018

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Фізична особа-підприємець Поломошнова Ольга Валентинівна, м. Донецьк, Донецька область, звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком», м.Маріуполь, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором про надання послуг від 17.01.2011 №14/01-11 у сумі 404663,65грн; судові витрати, у тому числі витрати позивача на правничу допомогу у сумі 5000грн, просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №14/01-11 від 17.01.2011 про надання послуг в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг (харчування робітників замовника).

Ухвалою суду від 06.06.2016 позов прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №905/1861/16.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не підтверджено надання послуг за договором №04/01-11 від 17.01.2011, оскільки не надано актів наданих послуг; накладні вважає неналежними доказами з огляду на відсутність доведеності позивачем їх підписання в межах договору №04/01-11 від 17.01.2011; зазначає про підписання накладних та актів звірки взаємних розрахунків з боку відповідача невідомими особами; крім того, просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог; проти стягнення витрат на правничу допомогу позивача заперечує з посиланням на їх неспівмірність та недоведеність з огляду на відсутність складених позивачем та адвокатом актів наданих послуг.

У відповіді на відзив позивач зазначає про підписання сторонами накладних саме в межах договору №04/01-11 від 17.01.2011, посилається на часткову оплату відповідачем наданих послуг; вважає факт підписання посадовими особами відповідача акту звірки взаємних розрахунків №21/25 від 01.08.2013 обставиною, якою зумовлено переривання перебігу строку позовної давності, оскільки відповідач визнав існування боргу за договором у заявленій до стягнення сумі.

Під час розгляду справи склад суду неодноразово змінювався, провадження у справі зупинялось у зв`язку з численним оскарженням в апеляційному та касаційному порядку ухвал суду у справі.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2019 визначено головуючого суддю Аксьонову К.І.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 02.09.2019 справу №905/1861/16 прийнято до провадження; поновлено провадження у справі; справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначене на 24.09.2019 з подальшим відкладанням на 10.10.2019; ухвалою від 10.10.2019 позов було залишено без руху в порядку ч. 11 ст.176 Господарського процесуального кодексу України зв`язку з недодержанням при поданні позовної заяви вимог ст. 164 Господарського процесуального кодексу України з наданням позивачу строку для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення її без руху шляхом надання суду доказів на підтвердження повноважень в особи, якою підписано позовну заяву; ухвалою суду від 24.10.2019 розгляд справи № 905/1861/16 продовжено, підготовче засідання призначене на 06.11.2019;

Заявлене у підготовчому засіданні 06.11.2019 клопотання відповідача про призначення фізико-хімічної експертизи додаткової угоди №1 від 24.12.2015 до договору №14/ю-фоп від 27.01.2015 про надання правової допомоги суд розглянув та залишив без задоволення; про відмову у задоволенні клопотання відповідача судом постановлено ухвалу без викладення її окремим документом без виходу до нарадчої кімнати з занесенням до протоколу судового засідання в порядку ч.4,5 ст.233 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою суду від 06.11.2019 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 13.11.2019.

Розгляд справи по суті судом розпочато у судовому засіданні 13.11.2019 з подальшим оголошенням перерви до 10.12.2019.

Справу розглянуто з урахуванням заяви Фізичної особи-підприємця Поломошнової Ольги Валентинівни про зменшення позовних вимог від 09.10.2019 (том 3, а.с. 41-43), поданої в порядку ст.46 Господарського процесуального кодексу України; остаточно предметом позову є стягнення з відповідача 404646,21грн, з яких: 212225,00грн заборгованість за договором №14/01-11від 17.01.2011 про надання послуг, 17547,81грн 3% річних, 174873,40грн інфляційні втрати. Судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правничу допомогу у сумі 5000грн, позивач просить покласти на відповідача.

У судовому засіданні 13.11.2019 представником позивача надано розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, за яким загальну суму витрат на правничу допомогу було збільшено до 11000,00грн.

У судове засідання 10.12.2019 з`явились позивач та представник відповідача; позивачем позовні вимоги підтримано; представник відповідача проти позову заперечив.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст.ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу по суті.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

17.01.2011 між позивачем, Фізичною особою-підприємцем Поломошновою Ольгою Валентинівною (виконавець), та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» (замовник), був укладений договір №14/01-11 надання послуг (том 1, а.с.9-10).

Відповідно до п.1.1 договору виконавець зобов`язався надавати послуги харчування робітників замовника, а замовник зобов`язався приймати належним чином надані послуги та оплачувати їх вартість.

Як зазначено в п.1.2 договору загальна сума договору визначається шляхом складання сум вартості наданих послуг, визначених у узгоджених сторонами актах наданих послуг.

Згідно з п.3.1 договору виконавець зобов`язався своєчасно забезпечувати робітників замовника комплексними обідами з включенням до щоденного раціону молока та двічі у місяць надавати замовнику належним чином оформлені акти наданих послуг.

Відповідно до п.3.2 договору в редакції додаткового договору від 17.01.2011 (том 1, а.с.11) та договору про надання послуг №14/01-11 від 17.01.2011 (том 1, а.с.12), які за своїм змістом є додатковими угодами до основного договору (як пояснено представниками сторін у судовому засіданні 13.11.2019), замовник зобов`язався своєчасно проводити оплату за надані послуги відповідно до калькуляційних карт з розрахунку 52,00грн на одного робітника в день з урахуванням ПДВ.

Згідно з п.4.1 договору належна виконавцю сума сплачується замовником протягом 14 банківських днів після отримання від виконавця акту наданих послуг та рахунку-фактури на оплату.

Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2013 (п.8.1 договору в редакції додаткової угоди від 31.12.2012 (том 1, а.с.14)).

Як стверджує позивач, у виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором №14/01-11 від 17.01.2011 у період листопад грудень 2012 позивачем були надані, а відповідачем прийняті без зауважень послуги з харчування робітників замовника на загальну суму 364657,44грн з ПДВ, у підтвердження чого позивач посилається на підписані сторонами накладні: №22/270 від 01.11.2012 на суму 10275,12грн, №22/271 від 02.11.2012 на суму 9429,84грн, №22/272 від 03.11.2012 на суму 2198,40грн, №22/273 від 04.11.2012 на суму 2107,32грн, №22/274 від 05.11.2012 на суму 9966,12грн, №22/275 від 06.11.2012на суму 9689,28грн, №22/276 від 07.11.2012 на суму 10011,84грн, №22/277 від 08.11.2012 на суму 10501,62грн, №22/278 від 09.11.2012 на суму 9706,26грн, №22/279 від 10.11.2012 на суму 2483,40грн, №22/280 від 11.11.2012 на суму 2274,66грн, №22/281 від 12.11.2012 на суму 10562,10грн, №22/282 від 13.11.2012 на суму 10621,56грн, №22/283 від 14.11.2019 на суму 10570,44грн, №22/284 від 15.11.2012 на суму 10517,28грн, №22/285 від 16.11.2012 на суму 9160,92грн, №22/286 від 17.11.2012 на суму 2071,86грн, №22/287 від 18.11.2012 на суму 2079,60грн, №22/288 від 19.11.2012 на суму 10927,50грн, №22/289 від 20.11.2012 на суму 10872,72грн, №22/290 від 21.11.2012 на суму 10690,32грн, №22/291 від 22.11.2012 на суму 10810,80грн, №22/292 від 23.11.2012 на суму 9506,40грн, №22/293 від 24.11.2012 на суму 2277,66грн, №22/294 від 25.11.2012 на суму 2225,40грн, №22/295 від 26.11.2012 на суму 13219,68грн, №22/296 від 27.11.2012 на суму 12581,88грн, №22/297 від 28.11.2012 на суму 10298,58грн, №22/298 від 29.11.2012 на суму 10877,70грн, №22/299 від 30.11.2012 на суму 11797,98грн, №22/300 від 01.12.2012 на суму 8382,42грн, №22/301 від 02.12.2012 на суму 2475,90грн, №22/302 від 03.12.2012 на суму 11200,20грн, №22/303 від 04.12.2012 на суму 11283,24грн, №22/304 від 05.12.2012 на суму 11127,84грн, №22/305 від 06.12.2012 на суму 10992,90грн, №22/306 від 07.12.2012 на суму 9445,50грн, №22/307 від 08.12.2012 на суму 2299,68грн, №22/308 від 09.12.2012 на суму 2233,68грн, №22/309 від 10.12.2012 на суму 10545,66грн, №22/310 від 11.12.2012 на суму 10293,54грн, №22/311 від 12.12.2012 на суму 3653,04грн, №22/312 від 13.12.2012 на суму 3549,12грн, №22/313 від 14.12.2012 на суму 3549,12грн, №22/314 від 15.12.2012 на суму 1571,28грн, №22/315 від 16.12.2012 на суму 1474,38грн, №22/316 від 17.12.2012 на суму 3212,46грн, №22/317 від 18.12.2012 на суму 1914,06грн, №22/318 від 19.12.2012 на суму 1716,06грн, №22/319 від 20.12.2012 на суму 1716,06грн, №22/320 від 21.12.2012 на суму 1707,06грн.

З урахуванням здійснення відповідачем часткової оплати вартості послуг за договором №14/01-11 від 17.01.2011, наданих за період листопад грудень 2012, на суму 152432,44грн решта вартості наданих послуг у сумі 212225,00грн, як вказує позивач, залишилась несплаченою.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до відповідача з претензіями №1 від 31.01.2014, №2 від 08.04.2014 щодо оплати суми заборгованості, які були спрямовані засобами поштового зв`язку за місцем реєстрації відповідача на той час: 83060, м. Донецьк, вул. Шахтарів Донбасу, 163, про що свідчать описи вкладення у цінні листи. Претензії як вбачається з рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень відповідачем отримано (том 1, а.с. 18, 23) та залишено без відповіді. Вподальшому, як пояснено позивачем, були спрямовані претензії №3 від 23.06.2014, №4 від 07.08.2014 з вимогами сплатити суму боргу, що також не призвело до виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань в частині повної оплати за надані за договором №14/01-11 від 17.01.2011 послуги.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором №14/01-11 від 17.01.2011 з нарахуванням 3% річних та інфляційних втрат. Розглядаючи позов по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною другою цієї статті встановлено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу.

За приписами ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводячи обставини надання відповідачеві послуг з харчування за договором №14/01-11 від 17.01.2011 позивач посилається на підписані сторонами накладні: №22/270 від 01.11.2012 на суму 10275,12грн, №22/271 від 02.11.2012 на суму 9429,84грн, №22/272 від 03.11.2012 на суму 2198,40грн, №22/273 від 04.11.2012 на суму 2107,32грн, №22/274 від 05.11.2012 на суму 9966,12грн, №22/275 від 06.11.2012на суму 9689,28грн, №22/276 від 07.11.2012 на суму 10011,84грн, №22/277 від 08.11.2012 на суму 10501,62грн, №22/278 від 09.11.2012 на суму 9706,26грн, №22/279 від 10.11.2012 на суму 2483,40грн, №22/280 від 11.11.2012 на суму 2274,66грн, №22/281 від 12.11.2012 на суму 10562,10грн, №22/282 від 13.11.2012 на суму 10621,56грн, №22/283 від 14.11.2019 на суму 10570,44грн, №22/284 від 15.11.2012 на суму 10517,28грн, №22/285 від 16.11.2012 на суму 9160,92грн, №22/286 від 17.11.2012 на суму 2071,86грн, №22/287 від 18.11.2012 на суму 2079,60грн, №22/288 від 19.11.2012 на суму 10927,50грн, №22/289 від 20.11.2012 на суму 10872,72грн, №22/290 від 21.11.2012 на суму 10690,32грн, №22/291 від 22.11.2012 на суму 10810,80грн, №22/292 від 23.11.2012 на суму 9506,40грн, №22/293 від 24.11.2012 на суму 2277,66грн, №22/294 від 25.11.2012 на суму 2225,40грн, №22/295 від 26.11.2012 на суму 13219,68грн, №22/296 від 27.11.2012 на суму 12581,88грн, №22/297 від 28.11.2012 на суму 10298,58грн, №22/298 від 29.11.2012 на суму 10877,70грн, №22/299 від 30.11.2012 на суму 11797,98грн, №22/300 від 01.12.2012 на суму 8382,42грн, №22/301 від 02.12.2012 на суму 2475,90грн, №22/302 від 03.12.2012 на суму 11200,20грн, №22/303 від 04.12.2012 на суму 11283,24грн, №22/304 від 05.12.2012 на суму 11127,84грн, №22/305 від 06.12.2012 на суму 10992,90грн, №22/306 від 07.12.2012 на суму 9445,50грн, №22/307 від 08.12.2012 на суму 2299,68грн, №22/308 від 09.12.2012 на суму 2233,68грн, №22/309 від 10.12.2012 на суму 10545,66грн, №22/310 від 11.12.2012 на суму 10293,54грн, №22/311 від 12.12.2012 на суму 3653,04грн, №22/312 від 13.12.2012 на суму 3549,12грн, №22/313 від 14.12.2012 на суму 3549,12грн, №22/314 від 15.12.2012 на суму 1571,28грн, №22/315 від 16.12.2012 на суму 1474,38грн, №22/316 від 17.12.2012 на суму 3212,46грн, №22/317 від 18.12.2012 на суму 1914,06грн, №22/318 від 19.12.2012 на суму 1716,06грн, №22/319 від 20.12.2012 на суму 1716,06грн, №22/320 від 21.12.2012 на суму 1707,06грн (том 1, а.с.33-52, 54-72, 74-84).

Разом з тим, судом встановлено, що матеріали справи всупереч посилань позивача не містять накладної №22/313 від 14.12.2012 на суму 3549,12грн, отже, надання послуг з харчування на суму 3549,12грн позивачем не доведено. З огляду на таке, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача в частині стягнення заборгованості за договором №14/01-11 від 17.01.2011 у сумі 3549,12грн з мотивів недоведеності цих вимог матеріалами справи.

Щодо решти позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором №14/01-11 від 17.01.2011 у сумі 208675,88грн суд дійшов висновку про їх задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

За приписами ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Проаналізувавши укладений між сторонами договір №14/01-11 від 17.01.2011, суд дійшов висновку, що останній за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Отже, до правовідносин сторін застосовуються положення Глави 63 Цивільного кодексу України.

Як визначено в ст.ст. 901, 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

За умовами п.1.2 договору №14/01-11 від 17.01.2011 загальна сума договору визначається шляхом складання сум вартості наданих послуг, визначених у узгоджених сторонами актах наданих послу. Пунктом 3.1 договору встановлений обов`язок виконавця надавати замовникові належним чином оформлені акти наданих послуг.

Як зазначено відповідачем та з чим погоджується суд, матеріали справи не містять підписаних сторонами в межах договору №14/01-11 від 17.01.2011 актів наданих послуг. З наданих позивачем пояснень вбачається, що фактично за наслідком надання послуг з харчування сторонами підписувались не акти, а накладні як первинні документи бухгалтерського обліку в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»

Відповідач обставини підписання накладних в межах договору №14/01-11 від 17.01.2011 заперечує. Водночас, пояснень стосовно того, за наслідком виконання яких зобов`язань складались накладні з зазначенням виду товару/робіт: «комплексний обід; комплексний ужин», не надає.

Посилання відповідача на ймовірне існування між сторонами спору інших господарських відносин, в межах яких могли бути підписані спірні накладні (зазначено у відзиві на позов (том 1, а.с.147-149)), судом до уваги не приймається, оскільки висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Доказів наявності інших, ніж за укладеним сторонами договору №14/01-11 від 17.01.2011, господарських правовідносин, матеріали справи не містять. Протилежного відповідачем не доведено.

При цьому, здійснення відповідачем оплати отриманих від позивача послуг з харчування за договором №14/01-11 від 17.01.2011 у періоди 2011 2013 років, що вбачається з банківських виписок призначення платежу: «оплата за харчування согл.дог. №14/01-11 від 17.01.2011» (том 3, а.с.78-104, 115-126) свідчить про фактичне надання послуг позивачем за договором. Разом з тим, не погоджуючись з отриманням послуг за договором на підставі наданих позивачем накладних, відповідачем не пояснено, які саме первинні документи складались за фактом отримання від позивача послуг з харчування за договором №14/01-11 від 17.01.2011 та на підставі яких здійснювались оплати.

Відсутність актів наданих послуг за договором №14/01-11 від 17.01.2011 сторонами не заперечується, однак відсутність складених сторонами актів наданих послуг само по собі не свідчить про ненадання послуг з харчування у період листопад грудень 2012 року як таких. Отже, відсутність актів не може зумовити висновок щодо відсутності обов`язку з оплати фактично отриманих відповідачем послуг, надання яких було оформлено іншими первісними документами накладними.

Суд звертає увагу на співпадання здійснених відповідачем оплат за договором (том 3, а.с. 115-126, 144) з даними, наявними в актах звіряння розрахунків сторін (том 1, а.с.31 том 3, а.с.150), які містять відомості про отримання відповідачем послуг за договором №14/01-11 від 17.01.2011 на підставі накладних, а не складених сторонами актів наданих послуг.

Суд також вважає за необхідне зауважити на тому, що добросовісність, яка згідно з п.6 ст.3 Цивільного кодексу України є однією з засад цивільного законодавства це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом в постановах від 27.02.2019 у справі №237/142/16-ц, від 10.04.2019 у справі №390/34/17.

Отже, приймаючи надані позивачем послуги за договором №14/01-11 від 17.01.2011 шляхом підписання не актів, як це передбачено умовами договору, а накладних, більш того, здійснюючи оплату прийнятих таким чином послуг, відповідач демонстрував поведінку, яка давала позивачу розумні сподівання, що подальші дії відповідача будуть узгоджуватись з його попередньою поведінкою.

Наведені обставини в сукупності дозволяють зробити висновок про складання спірних накладних саме в межах договору №14/01-11 від 17.01.2011, що, в свою чергу зумовлює встановлення судом обставин щодо виконання позивачем зобов`язань за цим договором у спірний період на загальну суму 361108,32грн, у тому числі: 250314,24грн за листопад 2012, 110794,08грн за грудень 2012 (виходячи з наявних у матеріалах справи накладних).

Відповідачем протягом грудня 2012 червня 2013 було здійснено часткову оплату наданих позивачем у листопаді грудні 2012 послуг з харчування всього на загальну суму 152432,44грн, у тому числі платіжними дорученнями: №5081 від 05.12.2012 на суму 13441,42грн (загальна сума платежу 30000грн, з яких решту коштів було зараховано у погашення заборгованості за попередній період), №4315 від 30.01.2013 на суму 50000грн, №4461 від 11.02.2013 на суму 23503,76грн, №1517 від 25.03.2013 на суму 25000грн, №2423 від 23.05.2013 на суму 30000грн, №2775 від 11.06.2013 на суму 10487,26грн, що вбачається з банківських виписок АТ КБ «Приватбанк» (том 3, а.с. 116-120, 144).

Доказів сплати решти вартості наданих та підтверджених матеріалами справи послуг за період листопад грудень 2012 у сумі 208675,88грн матеріали справи не містять, з урахуванням чого суд дійшов висновку про невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання у №14/01-11 від 17.01.2011 з оплати наданих позивачем послуг з харчування.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати за надані послуги за договором №14/01-11 від 17.01.2011 є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України.

З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати наданих послуг за договором №14/01-11 від 17.01.2011, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором №14/01-11 від 17.01.2011 у розмірі 208675,88грн, отже, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову з причини пропуску строку позовної давності, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Частиною 5 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Водночас, відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно роз`яснень наведених у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», зокрема в пунктах 4.4 та 4.4.1 встановлено, що правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 Цивільного кодексу України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати обставини щодо підписання акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

На підтвердження визнання відповідачем заборгованості за договором №14/01-11 від 17.01.2011 у сумі 212225,00грн позивач посилається на акт звірки взаємних розрахунків №21/25 за період з 21.12.2012 по 01.08.2013 (том 1, а.с.31).

Суд зазначає, що акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є технічним (фіксуючим) документом, за яким звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та певною мірою рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з тим, акт звірення розрахунків має інформаційний характер, та є документом, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, боржником та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Як стверджує позивач, акти звірки взаємних розрахунків, зокрема акт №21/25 за період з 21.12.2012 по 01.08.2013 був підписаний зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» бухгалтером відповідача. Відповідач факт підписання зазначеного акту звірки взаємних розрахунків заперечує, посилаючись на те, що акт звірки підписаний неуповноваженою, невідомою відповідачу особою.

Водночас, не заперечуючи проти оригінальності печатки Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком», відтиск якої наявний на наданих позивачем до матеріалів справи накладних та актах звірки розрахунків, зокрема на акті №21/25 за період з 21.12.2012 по 01.08.2013, оригінал якого оглянуто судом у засіданні 13.11.2019 відповідачем не надано пояснень щодо посадових осіб підприємства, відповідальних за використання та зберігання печатки підприємства, відсутності або наявності в таких осіб повноважень на підписання первісних документів, актів звірення розрахунків, іншої документації тощо. Доказів заміни, знищення, втрати або неправомірного використання печатки відповідача матеріали справи не містять, зокрема, звернення відповідача до правоохоронних органів з метою притягнення винних осіб до відповідальності, зокрема, передбаченої ст.2062, ст.357 Кримінального кодексу України.

Як унормовано приписами ч.2 ст.42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що з огляду на відсутність доведення протилежного відповідачем наданий до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків №21/25 за період з 21.12.2012 по 01.08.2013 підписаний уповноваженою особою підприємства, підтверджує факт (стан) здійснення відповідних взаєморозрахунків між сторонами на відповідну дату та визнання відповідачем заборгованості перед позивачем за надані послуги, що підтверджується первинними документами, отже, факт його підписання є підставою переривання строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за договором №14/01-11 від 17.01.2011, щодо якої виник спір.

З урахуванням того, що перебіг строку позовної давності, враховуючи положення ч.3. ст.264 Цивільного кодексу України, почався заново, суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду (27.05.2016) відбулось в межах строку позовною давності.

Крім основної заборгованості за договором позивач просить стягнути з відповідача на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних в сумі 17547,81грн за період 02.08.2013 03.05.2016 та інфляційні втрати в сумі 174873,40грн за період 02.08.2013 04.05.2016. Розглядаючи позов в цій частині суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, зважаючи на прострочення відповідачем грошового зобов`язання з оплати наданих послуг за договором підряду №14/01-11 від 17.01.2011, суд встановив, що розрахунок позивача є невірним, оскільки позивачем не враховано, що 2016 був високосним роком, кількість днів у цьому році становила 366.

Здійснивши власний розрахунок 3% річних, виходячи з доведеної матеріалами справи суми заборгованості у розмірі 208675,88грн, судом встановлено, що належним розміром 3% річних за період 02.08.2013 03.05.2016 є 17547,81грн, отже, позов в цій частині підлягає задоволенню, в решті вимог щодо стягнення 3% річних позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань за період 02.08.2013 04.05.2016, суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок методологічно та арифметично є неправильним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 у справі №910/24266/16, вимога сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Індекс інфляції є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Водночас, суд наголошує на врахуванні індексів виключно за цілі місяці існування прострочення певної суми, оскільки зі змісту п.6 Методики, затвердженої Наказом Державного комітету статистики №265 від 27.07.2007 випливає, що мінімальний період застосування індексу є саме повний місяць, за який він розрахований, оскільки відсутні будь-які підстави стверджувати про знецінення коштів на відповідній коефіцієнт індексу за частину такого місяця. Означений висновок узгоджується із правовою позицією з цього приводу, сформульованою Верховним Судом у постанові №910/9938/17 від 10.10.2018.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, виходячи з періоду нарахування інфляційних втрат за цілі місяці (вересень 2013 квітень 2016), суд встановив, що інфляційні втрати складають більшу суму, ніж заявлена позивачем.

З урахуванням ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 174873,40грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд також роз`яснює позивачу його право звернутись до суду з відповідним клопотанням про повернення з бюджету сплаченого квитанцією №82 від 27.05.2016 збору на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру зменшення позовних вимог.

Щодо заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При цьому, ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вказані норми узгоджуються з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якими гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 27.01.2015 між Фізичною особою-підприємцем Поломошновою Ольгою Валентинівною (клієнт) та адвокатом Павловою Оленою Михайлівною укладено договір про надання правової допомоги №14/ю-фоп.

24.12.2015 між Фізичною особою-підприємцем Поломошновою Ольгою Валентинівною та адвокатом Павловою Оленою Михайлівною укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №14/ю-фоп.

Відповідно до п.1.1 додаткової угоди №1 від 24.12.2015 виконавець приймає на себе зобов`язання, зокрема, г) здійснювати представництво по господарським справам; д) представляти законні інтереси та результати права клієнта у державних установах, громадських об`єднаннях та організаціях України, перед їх особовими особами, громадянами та юридичними особами; е) підписання, подання та отримання будь-яких документів та їх копій, включаючи, але не обмежуючись останніми: будь-які претензії, листи, форми, вимоги, запити, відповіді, довідки, звіти, висновки, проекти, повідомлення, позовні заяви, скарги до судів вищих інстанцій (апеляційних та касаційних); ж) здійснювати інші види правової допомоги, передбачені чинним законодавством, брати на вчинення документи клієнта.

Клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання про надання правової допомоги, передбаченої п. г, д, е, ж пункту 1.1 договору стосовно підготовки позовної заяви та здійснення представництва інтересів клієнта у господарському суду Донецької області за позовом ФОП Поломошнової Ольги Валентинівни до ТОВ «Шляхове будівництво «Альтком» (п.1.2 додаткової угоди №1 від 24.12.2015).

Місце виконання послуг згідно з предметом договору Україна (п.1.3 додаткової угоди №1 від 24.12.2015).

Згідно з п.4.1 договору №14/ю-фоп від 27.01.2015 розмір оплати за правову допомогу встановлюється за погодженням між виконавцем та клієнтом і складає 5000,00грн, які клієнт зобов`язується сплатити після підписання угоди на розрахунковий рахунок виконавця або шляхом оплати по прибутковому касовому ордеру.

У випадку, коли необхідні дії по виконанню доручення клієнта потребують грошових витрат (зокрема: сплата державного мита, за інформаційне технічне забезпечення судового процесу при розгляді цивільних справ, нотаріальні послуги, необхідність виїзду за межі м.Києва та інше), ці витрати покладаються на клієнта і не зараховуються до платежів, передбачених п.4.1 договору (п.4.3 договору).

Позивачем до матеріалів справи надано оригінал договору про надання правової допомоги №14/ю-фоп від 27.01.2015, копію додаткової угоди №1 від 24.12.2015 до договору, ордер КВ№100444 від 10.10.2019, розрахунок суми судових витрат, копію прибуткового касового ордеру від 24.04.2016 на суму 5000,00грн, копії дублікатів квитанцій №0.0..3 від 12.11.2019 на суму 687,71грн, №0.0..3 від 05.11.2019 на суму 761,66грн, №0.0..1 від 05.11.2019 на суму 440,52грн, №0.0..1 від 05.11.2019 на суму 440,52грн.

За даними розрахунку суми судових витрат (том 3, а.с.152-154) витрати, пов`язані з наданням правової допомоги складаються з наступного: зустріч з клієнтом, первинна консультація по відносинам клієнта та ТОВ «Шляхове будівництво «Альтком» щодо порушення договірних зобов`язань кількість годин 2, коефіцієнт складності 1.3, вартість однієї години 500, виконано; вивчення первинного пакету документів, узгодження правової позиції із клієнтом кількість годин 4, коефіцієнт складності 1.3, вартість однієї години 600, виконано; систематизація доказової бази, ознайомлення із матеріалами ознайомлення з операціями бухгалтерського обліку взаємовідносин позивача та відповідача, аналіз первинної документації, платіжних доручень, банківських виписок кількість годин 5 9 9 пакет документів у 250 сторінок видаткові накладні, акти звіряння, банківські виписки, коефіцієнт складності 1.4, вартість однієї години 300, виконано; підготовка позовного провадження: написання позовної заяви, підготовка доказів (копіювання матеріалів з метою забезпечення вимог ст.162 ГПК України), формування матеріалів позовного провадження для відповідача та третьої особи, сплата судового збору вартість однієї години 400, відправлення пакету документів засобами поштового зв`язку - кількість годин 5, коефіцієнт складності 1.5, вартість однієї години 3500, виконано; представництво у судових засіданнях, відвідування засідань (вартість однієї години 1000, виконано участь у п`яти засіданнях): кількість запланованих відряджень у м. Харків по місцю знаходження суду - кількість годин 3-4, коефіцієнт складності 1.3, вартість однієї години 1500-2000грн/судодень, виконано, орієнтовний розрахунок суми добових у відрядженні (витрати адвоката) м. Харкові на одну добу - кількість годин 2, 1500*2=3000грн; орієнтовний розрахунок витрат на вчинення процесуальних дій з підготовки процесуальних документів: відповідь на відзив, клопотань, інших процесуальних документів - кількість годин (відповідь на відзив, два клопотання) 1, замовлення пакету документів (банківських виписок у АТ «Приватбанк» за 2011-2013) 3, коефіцієнт складності 1.3, вартість однієї години 1000грн, виконано у матеріалах справи; ознайомлення з матеріалами справи в судах вищих інстанцій в бонусах оплата не виставлена, всього 11000грн.

Про розподіл вказаного розміру витрат на правничу допомогу у сумі 11000грн було усно заявлено представником позивача у судовому засіданні 13.11.2019.

Разом з тим, зі змісту п.4.1 договору про надання правової допомоги 14/ю-фоп від 27.01.2015 (том 1, а.с.96-98) вбачається встановлення погодженого сторонами розміру оплати за правову допомогу на рівні 5000,00грн. Інших домовленостей між сторонами щодо розміру оплати позивачем за надану адвокатом правову допомогу матеріали справи не містять.

На підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу у виконання вимог п.4.1 договору №14/ю-фоп від 27.01.2015 позивачем надано копію прибуткового касового ордеру від 24.04.2016 на суму 5000,00грн (том 1, а.с.94).

Стосовно посилань відповідача на відсутність акту надання послуг за договором про надання правової допомоги №14/ю-фоп від 27.01.2015, суд зазначає, що умовами договору не передбачено складання акту виконаних робіт/надання послуг, отже, відсутність актів не свідчить про ненадання послуг адвокатом. Разом з тим, оплата за надані послуги відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 у справі №823/2638/18 (адміністративне провадження №К/9901/10114/19) може бути розцінена як прийняття послуг за договором.

Встановивши, що матеріали справи свідчать про надання адвокатом послуг за договором про надання правової допомоги 14/ю-фоп від 27.01.2015 та фактичну сплату цих послуг позивачем у погодженому умовами договору розмірі 5000,00грн, за відсутності доведення відповідачем неспівмірності цих витрат, суд дійшов висновку про розподіл витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 5000грн між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог (4950грн відповідач; 50грн позивач).

Щодо витрат позивача, пов`язаних з оплатою проїзних квитків, суд відзначає відсутність фінансових документів, які б свідчили про оплату проїзних квитків безпосередньо позивачем або перерахування позивачем в якості відшкодування сплачених адвокатом коштів на придбання проїзних документів (квитанції, платіжні доручення, виписки з рахунків тощо) або виставлення адвокатом рахунків на оплату транспортних витрат. Крім того, транспортні витрати позивача у вигляді вартості проїзних квитків відсутні у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, що з урахуванням приписів ч.2 ст.124 Господарського процесуального кодексу України є підставою для відмови позивачу у відшкодуванні цих витрат відповідачем.

Керуючись ст.ст. 86, 126, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Поломошнової Ольги Валентинівни, м.Донецьк, Донецька область, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком», м. Маріуполь, Донецька область, про стягнення заборгованості за договором про надання послуг від 17.01.2011 №14/01-11 у розмірі 212225,00грн, 3% річних у сумі 17547,81грн, інфляційних втрат у сумі 174873,40грн, всього 404646,21грн, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхове будівництво «Альтком» (87525, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Бахчиванджи, б.2, ) на користь Фізичної особи-підприємця Поломошнової Ольги Валентинівни ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за договором про надання послуг від 17.01.2011 №14/01-11 у розмірі 208675,88грн, 3 % річних у сумі 17248,54грн, інфляційні втрати у сумі 174873,40грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4950грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 6011,97грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 10.12.2019 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.12.2019.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Східного апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя К.І. Аксьонова