РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.12.2019Справа № 910/12913/19
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об`єднання Азот"

до державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго"

про визнання недійсним договору від 27.12.2018 року

Представники сторін: не викликались.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва надійшла позовна заява приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" до державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" про визнання недійсним договору від 27.12.2018 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.12.2018 року між сторонами укладено договір про постачання електричної енергії постачальником "останньої надії".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.09.2019 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

10.10.2019 р. до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позивачних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Між приватним акціонерним товариством "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" (споживач) та державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" укладено договір від 27.12.2018 р. про постачання електрисної енергії постачальником «останньої надії».

Відповідно до п.1.1 договору, цей договір є публічним договором приєднання споживачадо цього договору і регулює порядок та умови продовження постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» споживачу, у разі, якщо обраний споживачем електропостачальник неспроможний постачати електричну енергію, до моменту обрання споживачем нового електропостачальника або до припинення постачання у передбачених чинним законодавством чи цим Договором випадках. Цей Договір укладається сторонами, керуючись статтями 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до цього договору на умовах визначених Законом України «Про ринок електричної енергії», Правилами роздрібного ринку електричної енергії та Комерційної пропозиції, що є Додатком 1 до цього договору.

Згідно з п.1.2 договору умови цього договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року № 312 (далі - ПРРЕЕ), та є однаковими для всіх споживачів України.

За цим договором постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору, що зазначені в додатку 1 до договору (комерційна пропозиція) (п.2.1 договору).

Пунктом 3.8 договору передбачено, що оплачений споживчем рахунок за спожиту електричну енергію, наданий постачальником, є прийняттям (акцептуванням) умов цього договору з боку споживача.

Так, звертаючись з даним позовом позивачем зазначено, що він не мав змоги впливати на зміст запропонованого йому відповідачем договору, у зв`язку з чим наступні умови договору позивач вважає такими, що не відповідають умовам діючого законодавства.

Так, на думку позивача, договір від 27.12.2018 про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» не відповідає вимогам ст. 267 Господарського кодексу України, якою встановлено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

В той же час, згідно п. 9.4 договору, відповідач не відповідає за будь-які перебої у передачі або розподілі електричної енергії, які стосуються функціонування, обслуговування та/або розвитку системи передачі ат/або системи розподілу електричної енергії, що сталося з вини відповідального оператора системи.

Тобто, незважаючи на те, що відповідач є стороною договору, а «відповідальний оператор системи» - ні, Відповідач, всупереч вищевказаним вимогам законодавства, ніяким чином не забезпечує необхідність ритмічного та безперебійного постачання електричної енергії за договором. Навпаки, відповідач не несе за це ніякої відповідальності. До речі, у договорі взагалі відсутня будь-яка відповідальність відповідача за невиконання ним умов договору стосовно поставки електричної енергії - є лише загальні фрази стосовно «відповідальності за договором та законодавством» у п. 9.1, а відшкодування можливих збитків позивача передбачено лише у строгих рамках «виконання оператором системи неправомірного доручення відповідача» у п. 9.4, при чому знову ж - оператор системи взагалі не є стороною договору.

Крім того, у відповідності до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, згідно додатку 1 до Договору, окрім вищевказаної пені, штрафних санкцій та збитків, Позивач, який прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати електроенергії, зобов`язаний сплатити 15% річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання, що є порушенням вимог вищевказаної ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Також, у відповідності до п. 12.8.28 Статуту позивача, до компетенції Наглядової Ради позивача належить прийняття рішення про надання згоди на вчинення позивачем правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є його предметом перевищує суму, еквівалентну одному мільйону доларів США. За сумою рахунків до договору, сума поставленого товару дорівнює 45 820 884,68 грн., тобто сума перевищує один мільйон доларів США. Але при цьому такого рішення про надання згоди на укладення позивачем договору Наглядова Рада не приймала, а тому на думку позивача договір укладений з порушення статуту позивача без надання відповідних повноважень для його укладення, з порушенням вимог ч.2 статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією статтею визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочинів, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Щодо твердження позивача щодо того, що договір від 27.12.2018 про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» не відповідає вимогам ст. 267 Господарського кодексу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 267 ГК України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 статті 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається (ч. 2 статті 275 ГК України).

Статтею 276 ГК України передбачено, що строки постачання енергії встановлюються сторонами у договорі виходячи, як правило, з необхідності забезпечення її ритмічного та безперебійного надходження абоненту. Основним обліковим періодом енергопостачання є декада, з коригуванням обсягів протягом доби. Сторони можуть погоджувати постачання енергії протягом доби за годинами, а також час і тривалість максимальних та мінімальних навантажень.

Особливості визначення кількості (обсягів), якості, строків, ціни та порядку розрахунків за договором постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Відповідно до п.66 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник "останньої надії" - визначений відповідно до цього Закону електропостачальник, який за обставин, встановлених цим Законом, не має права відмовити споживачу в укладенні договору постачання електричної енергії на обмежений період часу.

Відповідно до статті 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник "останньої надії" надає послуги з постачання електричної енергії споживачам у разі: 1) банкрутства, ліквідації попереднього електропостачальника; 2) завершення строку дії ліцензії, зупинення або анулювання ліцензії з постачання електричної енергії споживачам попереднього електропостачальника; 3) невиконання або неналежного виконання електропостачальником правил ринку, правил ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку, що унеможливило постачання електричної енергії споживачам; 4) необрання споживачем електропостачальника, зокрема після розірвання договору з попереднім електропостачальником; 5) в інших випадках, передбачених правилами роздрібного ринку.

Визначення постачальника "останньої надії" здійснюється рішенням Кабінету Міністрів України за результатами конкурсу, проведеного у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 14 пункту 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії» у разі необрання споживачем (крім побутового та малого непобутового споживача) нового електропостачальника до 1 січня 2019 року постачання електричної енергії такому споживачу здійснюється постачальником "останньої надії" відповідно до статті 64 цього Закону.

Компанії, які не знайшли постачальника у новому ринку, згідно зі ст. 64 ЗУ «Про ринок електроенергії» та рішенню Кабінету Міністрів, із 1 січня 2019 року було віднесено до категорії споживачів, постачання електроенергії яким здійснює постачальник «останньої надії», функції якого виконує ДПЗД «Укрінтеренерго» відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1023-р.

Частиною 6 статті 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що постачальник "останньої надії" здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, на умовах типового договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", що затверджується Регулятором, та є публічним договором приєднання. Постачальник "останньої надії" оприлюднює відповідний договір на своєму офіційному веб-сайті.

Постачальник "останньої надії" здійснює постачання з моменту припинення постачання електричної енергії попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником "останньої надії" і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу (ч.8 статті 64 Закону України «Про ринок електричної енергії»).

Як зазначено відповідачем, на виконання пункту 3.4.1. ПРРЕЕ ДПЗД «Укрінтеренерго», як постачальник «останньої надії», повідомило позивача про умови постачання, ціну на електричну енергію, а також про право на вибір електропостачальника шляхом оприлюднення зазначеної у цьому пункті інформації на своєму офіційному веб-сайті в мережі Інтернет за адресою https://uie.kiev.ua/diyalnist/napryamky-diyalnosti/postachalnyk-electrychnoyi-energyi-ostannoyi-nadiyi/, зокрема оприлюднено Порядок приєднання до умов договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 30.12.2018, договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», комерційну пропозицію №2 від 27.12.2018, ціни, за якими здійснюється постачання електроенергії споживачам постачальником останньої надії та порядок їх формування та зміни №1 від 31.01.2019 до комерційної пропозиції №2 від 27.12.2018.

ДПЗД «Укрінтеренерго» направлено до позивача повідомлення про початок постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 23.01.2019 №44/09-1259/ПОН та рахунок за електричну енергію 81/34/ПО1/01391 від 23.01.19 на суму 17 711 530,32 грн.

Як зазначено відповідачем та вбачається з матеріалів справи відповідачем направлялися позивачурахунки щоо обсягів електричної енергії спожитої в січні 2019 року, лютому 2019 року, березні 2019 року.

Також, сторонами погоджено обсяги спожитої електричної енергії за січень, лютий та березень 2019 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами купівлі-протажу електроенергії до договоро про постачання електричної енергії постачальником «останної надії» від 27.12.2018 року (публічний договір) підписаними та скріпленими печатками сторін, а саме № 000016 від 31.01.2019 року, №001625 від 28.02.2019 року, №002750 від 31.03.2019 року.

Відповідачем надано докази часткової оплати по вищезазначеним рахункам.

Також, з наданих документів вбачається, що з метою забезпечення виконання позивачем взятого на себе обов`язку щодо сплати за спожиту електричну енергію, між позивачем, відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Хім-Трейд» (поручитель) укладено тристоронні договори поруки № 35/ФО/19-08/7/3 від 14 березня 2019 року, № 35/ФО/19-07/7/2 від 13 березня 2019 року, № 35/ФО/19-09/7/4 від 14 березня 2019 року, № 35/ФО/19-Ю/8/1 від 15 березня 2019 року, № 35/ФО/19-05/7 від 28 лютого 2019 року, № 35/ФО/19-15/14 від 25 квітня 2019 року, № 35/ФО/19-06/7/07 від 7 березня 2019 року відповідно до умов яких поручитель взяв на себе солідарне з споживачем зобов`язання з виконання всіх видів зобов`язань перед відповідачем у випадку невиконання таких зобов`язань самим позивачем.

Крім того, з метою забезпечення виконання споживачем взятого на себе обов`язку щодо сплати за спожиту електричну енергію, між позивачем, відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Статус-Трейд» (поручитель) укладено договір поруки № 35/ФО/19-01/4 від 30 січня 2019 року, відповідно до умов яких поручитель взяв на себе солідарне з споживачем зобов`язання з виконання всіх видів зобов`язань перед відповідачем у випадку невиконання таких зобов`язань самим позивачем.

Щодо твердження позивача, що договір укладений з порушення статуту позивача без надання відповідних повноважень для його укладення, то суд зазначає наступне.

Згідно з п.10 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018р. № 312 (далі - Правила роздрібного ринку електричної енергії) до запуску електронної платформи Датахаб адміністратора комерційного обліку функції адміністратора комерційного обліку на роздрібному ринку електричної енергії, у тому числі адміністрування процедури зміни постачальника електричної енергії у межах території ліцензованої діяльності, виконує відповідний ОСР (Оператор системи розподілу).

Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, що затверджені Постановою НКРЕКП №1470 від 27.12.2017 року, а саме пп. 2.9 п.2.2., встановлено, що при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен в тому числі надавати учасникам ринку інформацію, необхідну для виконання ними функцій на ринку, в обсягах та порядку, визначених правилами ринку, кодексом системи передачі, кодексом систем розподілу, кодексом комерційного обліку та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють функціонування ринку електричної енергії. Відповідно до умов Договору електропостачальника про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії (п.5.2.), типову форму якого затверджено Правилами роздрібного ринку електричної енергії, Постачальник електричної енергії має право на отримання інформації щодо обсягу та якості електричної енергії, умов та фактичних режимів її розподілу, тарифів (цін), порядку оплати за переліком споживачів балансуючої групи Постачальника.

Отже, ОСР щомісяця надає постачальнику електричної енергії інформацію про обсяг розподіленої електричної енергії, на підставі якої постачальник, в тому числі постачальник «останньої надії», визначає обсяг спожитої електричної енергії кожним споживачем.

Таким чином, договором не врегульовано його чітку вартість і обсяги постачання електричної енергії, а загальна вартість поставленого товару заздалегідь не відома (як зазначено вище, постачальник «останньої надії» не має; інформації щодо поставленої електроенергії споживачу до моменту отримання від ОСР Звіту або повідомлення.

Тому, в суду відсутні підстави вважати оспорюваний договір з порушенням п. 12.8.28 Статуту позивача.

Крім того, судом враховано, що відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Щодо твердження позивача про те, що у відповідності до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, згідно додатку 1 до договору, окрім вищевказаної пені, штрафних санкцій та збитків, Позивач, який прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати електроенергії, зобов`язаний сплатити 15% річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання, що є порушенням вимог вищевказаної ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», суд зазначає наступне.

Так, статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено обмеження розміру пені за прострочку платежу.

Відповідно до ч. 3 статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Проте, відповідно до додатку 1 до договору визначено, що споживач який прострочив виконання грошового зобовязання з оплати електроенергії, на вимогу постачальника зобовязаний, крім оплати штрафних санкцій та збитків, сплаити суму боргу за електроенергію з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобовязання, а також п`ятнадцять процентів річних від простроченої суми невиконання або неналежного виконання зобовязання.

Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК україни боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 4.1 та 4.2 постанова Пленуму Вищого господасрького суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Таким чином, в додатку 1 до договору визнечено розмір процентів річних, а не пені та на них не розповсюджується обмеженння передбачені статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного договору від 27.12.2018 р. про постачання електрисної енергії постачальником «останньої надії» укладеного між приватним акціонерним товариством "Сєвєродонецьке об`єднання Азот" (споживач) та державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності "Укрінтеренерго" недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 75 ГПК України).

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.. 74, ч. 4 ст. 75, ст.ст. 76, 77, 129, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Мудрий