АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/4494/15
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.

секретар судового засідання: Безпалюк А.В.

За участю представників учасників справи:

від ТОВ "Морський клуб ТЦФ" - Бондаренко Т.А. та Єлін І.Ю.

від Фонду державного майна України - Лисюк В.В.

від ДП "Адміністрація морських портів України" - Гольчановський Г.С. та Заперченко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський клуб ТЦФ"

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.10.2019

по справі №916/4494/15

за позовом Засновника Товариства з обмеженою відповідальністю "Яхт-клуб "Одеса-2009" ОСОБА_2

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області

за участю 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України";

за участю 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Яхт-клуб "Одеса-2009"

про визнання чинним договору оренди

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 засновник ТОВ "Яхт-клуб "Одеса-2009" ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області (далі - Фонд) в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив визнати договір оренди нерухомого майна від 20.09.2005 р. поновленим на строк і умовах передбачених Договором оренди від 20.09.2005 року з дати набрання судового рішення законної сили та регіональному відділенню Фонду державного майна України в Одеській області здійснити передачу майна на підставі акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 р.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.12.2015, яке набрало законної сили 04.01.2016, ухваленим у справі №916/4494/15 позов задоволено повністю, визнано договір оренди нерухомого майна від 20.09.2005 (обліковий номер договору ), укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ з іноземними інвестиціями „Морський клуб ТЦФ", правонаступником якого є ТОВ "ЯХТ КЛУБ "Одеса- 2009" поновленим на строк і умовах передбачених Договором оренди від 20.09.2005 (обліковий номер ) з дати набрання судового рішення законної сили, зобов`язано Регіональне відділення Фонду державного майна України в Одеській області здійснити передачу майна на підставі акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 (обліковий номер договору ), укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ з іноземними інвестиціями „Морський клуб ТЦФ", правонаступником якого є ТОВ "ЯХТ КЛУБ "Одеса- 2009".

На виконання даного рішення судом першої інстанції 04.01.2016 видано відповідні накази.

Ухвалою господарського суду від 02.05.2018 роз`яснено ОСОБА_2 , що договір оренди нерухомого майна від 20.09.2005, обліковий номер , визнано поновленим з дати набрання судового рішення законної сили, а саме 04.01.2016 р. на умовах договору оренди від 20.09.2005. Роз`яснено ОСОБА_2 , що поновлений рішенням суду 14.12.2015 по справі №916/4494/15 договір оренди нерухомого майна від 20.09.2005 р., обліковий номер , укладено між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській та ТОВ з іноземними інвестиціями „Морський клуб ТЦФ", правонаступником якого є ТОВ "ЯХТ КЛУБ "Одеса-2009".

19.11.2018 ухвалою суду задоволено заяву ОСОБА_2 про видачу дублікату наказу від 04.01.2016 р. по справі №916/4494/15 на виконання рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015 та ухвалено видати ОСОБА_2 дублікат наказу господарського суду Одеської області від 04.01.2016р. по справі №916/4494/15, про зобов`язання Регіональне відділення Фонду державного майна України в Одеській області здійснити передачу майна на підставі акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 (обліковий номер договору ), укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ з іноземними інвестиціями „Морський клуб ТЦФ", правонаступником якого є ТОВ "ЯХТ КЛУБ "Одеса- 2009".

Ухвалою суду від 20.02.2019 викладено дублікат наказу Господарського суду Одеської області від 04.01.2016 року у справі №916/4494/15 в наступній редакції:

"Зобов`язати Регіональне відділення Фонду державного майна України в Одеській області здійснити передачу майна на підставі акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 р. (обліковий номер договору ), укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ з іноземними інвестиціями „Морський клуб ТЦФ", правонаступником якого є ТОВ "ЯХТ КЛУБ "Одеса-2009".

Наказ дійсний для пред`явлення до виконання згідно ст. 22 Закону України „Про виконавче провадження".

Стягувачем за наказом є: Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями „Морський клуб ТЦФ", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "ЯХТ КЛУБ "Одеса-2009", в особі ОСОБА_2 .

Боржником за наказом є: Регіональне відділення Фонду державного майна україни в Одеській області.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.07.2019, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.09.2019, скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Морський клуб ТЦФ" в особі ОСОБА_2 на дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області у виконавчому провадженні №58603506 щодо примусового виконання наказу господарського суду Одеської області від 04.01.2016 у справі №916/4494/15 задоволено, скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження №58603506, винесену 22.05.2019 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Щегловою Є.В. від 30.09.2019, постановлено відновити виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Одеської області від 04.01.2016 № 916/4494/15.

11.10.2019 Фонд звернувся до Господарського суду Одеської області з заявою про визнання наказу Господарського суду Одеської області від 04.01.2016 у справі № 916/4494/15 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.10.2019 заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню - задоволено, визнано наказ Господарського суду Одеської області від 04.01.2016 у справі №916/4494/15 таким, що не підлягає виконанню.

В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що РВ ФДМУ по Одеській області на підставі акту прийому-передачі від 01.03.2016 було повернуто ТОВ "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" нерухоме майно, що зазначено у Договорі оренди нерухомого майна від 20.09.2005 укладеному між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Морський клуб ТЦФ", дію якого було поновлено в день набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 ухваленим у справі №916/4494/15.

Відтак, пославшись на приписи ст. 328 ГПК України місцевий господарський суд дійшов висновку, що з огляду на припинення обов`язку боржника внаслідок добровільної передачі майна, вказаного у наказі суду, поза процедурою примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у справі №916/4494/15, заява РВ ФДМУ України по Одеській та Миколаївській областях підлягає задоволенню, а наказ Господарського суду Одеської області від 04.01.2016 № 916/4494/15 визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулося ТОВ "Морський клуб ТЦФ" з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.10.2019 у справі №916/4494/15 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви РВ ФДМУ України по Одеській та Миколаївській областях про визнання наказу Господарського суду Одеської області від 04.01.2016 таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала не відповідає приписам ст. 236 ГПК України з підстав незаконності і необґрунтованості, що підтверджується наступним.

Так апелянт вважає, що:

- суд першої інстанції не з`ясував, що договір від (номер та дата не вказані) про внесення змін до договору оренди від 20.09.2005, укладеного між сторонами, до якого він був підписаний, є нікчемним правочином, з підстав його укладення в усній формі, тобто з порушенням вимог чинного законодавства щодо обов`язкового дотримання письмової форми та нотаріального посвідчення договору оренди (найму) будівлі передбачених ч.1 ст. 654 та ч.2 ст. 793 ЦК України;

- судом першої інстанції взагалі не з`ясовано, що стало перешкодою для виконання боржником рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у даній справі, в частині виконання зобов`язання здійснити передачу майна на підставі акту приймання-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005, зокрема відсутність актуальної (чинної) станом на 01.03.2016 незалежної оцінки вартості об`єкту оренди;

- судом першої інстанції взагалі не з`ясовано обставин припинення, на думку боржника, покладеного на нього рішенням Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у даній справі зобов`язання здійснити передачу майна на підставі акту приймання-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005, зокрема, чи відбулося припинення вказаного зобов`язання шляхом його виконання, проведеного належним чином, у розумінні ст. 599 ЦК України, чи переданням відступного, у розумінні ст. 600 ЦК України, шляхом заміни первісного предмета виконання іншим;

- судом першої інстанції не надано оцінки тому, що наданий відповідачем акт приймання-передачі до договору від (номер та дата не вказані) про внесення змін до договору оренди від 20.09.2005, укладеного між сторонами, не містить жодних посилань ані на рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у даній справі, ані на визнаний даним рішенням поновленим договір оренди нерухомого майна від 20.09.2005, на виконання яких, за твердженням відповідача, він підписувався;

- апелянт вважає, що підстава звернення відповідача до суду фактично обумовлена незгодою боржника з діями державного виконавця щодо відновлення виконавчого провадження та його небажання добровільно виконувати покладене на нього рішенням суду зобов`язання;

- наявні матеріли справи не містять, а відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності у нього обов`язку виконати рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015, що він повністю припинився у зв`язку з добровільним виконанням;

- відповідач поза процедурою примусового виконання рішення суду, у не передбачений рішенням та виданим на його виконання наказом, фактично змінив спосіб, а саме здійснив передачу нерухомого майна на підставі підписаного 01.03.2016 Акту приймання-передачі державного майна до Договору від (номер та дата не вказані) про внесення змін до договору оренди від 20.09.2005 укладеного між сторонами, а не на підставі Акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005, укладеного з апелянтом;

- судом першої інстанції не враховано що стягувач заперечує припинення зобов`язання боржника унаслідок повного виконання зобов`язання, а також не встановлено факт припинення покладеного на боржника зобов`язання здійснити передачу майна саме на підставі Акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005, укладеного з апелянтом, а не будь-який інший спосіб.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.11.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №916/4494/15.

15.11.2019 суддею Лавриненко Л.В. подано заяву про самовідвід у справі №916/4494/15, яка ухвалою від 19.11.2019 задоволена та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу господарських судів та приписів ст. 32 ГПК України матеріали справи №916/4494/15 передано до повторного автоматичного розподілу.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2019 для розгляду апеляційної скарги ТОВ "Морський клуб ТЦФ" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.10.2019 у справі №916/4494/15 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Мишкіної М.А., Таран С.В.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.11.2019 прийнято апеляційну скаргу ТОВ "Морський клуб ТЦФ" до провадження колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Мишкіної М.А., Таран С.В. та призначено справу до розгляду на 19.12.2019.

05.12.2019 судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ "Морський клуб ТЦФ", в якому товариство погоджується з доводами апелянта, вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню.

ТОВ "Морський клуб ТЦФ" вважає, що передбачені законом підстави для визнання наказу Господарського суду Одеської області від 04.01.2016 у справі №916/4494/15 таким, що не підлягає виконанню, відсутні, оскільки рішення суду, на виконання якого був виданий вказаний наказ, до цього часу залишається не виконаним в частині виконання боржником зобов`язання здійснити передачу майна на підставі акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005.

06.12.2019 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від ДП «АМПУ», в якому підприємство просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень третя особа зазначає, що відповідачем було добровільно виконано рішення суду та передано ТОВ "Морський клуб ТЦФ" нерухоме майно, шляхом підписання акту приймання-передачі державного нерухомого майна від 01.03.2016. Зазначене в акті майно, за твердженням ДП «АМПУ», перебуває в користуванні ТОВ "Морський клуб ТЦФ" та балансоутримувачу не поверталося.

ДП «АМПУ» вважає, що підписання акту від 01.03.2016 керівником товариства особисто та преюдиційно встановлені у судових рішеннях факти користування ТОВ "Морський клуб ТЦФ" переданим йому за актом від 01.03.2016 майном, підтверджують виконання рішення суду від 14.12.2015 у даній справі.

У судовому засіданні від 19.12.2019 представники апелянта підтримали вимоги за апеляційною скаргою на наполягали на її задоволенні.

Представники відповідача та ДП "Адміністрація морських портів України" надали пояснення, відповідно до яких не погоджуються з доводами за апеляційною скаргою, просять залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Під час судового засідання, представниками апелянта висловлено заперечення з приводу допущення до участі у розгляді справи представника ДП "Адміністрація морських портів України", який не є адвокатом, які відхилено колегією суддів з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

30.09.2016 р. набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" N1401-VIII від 02.06.2016 р.

Статтею 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно з приписами частини 4 статті 131-2 Конституції України, виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

З наявних матеріалів справи вбачається, що провадження у даній справі порушено ухвалою суду першої інстанції від 09.11.2015. Рішення у даній справі прийнято 14.12.2015 та набрало законної сили 04.01.2016.

Відтак, з огляду на дату порушення провадження (09.11.2015) та набрання чинності Закону України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (30.09.2016), у даній справі не вимагається представництва учасників справи виключно адвокатами, з огляду на що колегією суддів допущено до участі у справі представників учасників справи на підставі наданих ними довіреностей.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ "Морський клуб ТЦФ" підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 327 ГПК України, наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 328 ГПК, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Так, у жовтні 2019 Фонд звернувся до Господарського суду Одеської області з заявою про визнання наказу Господарського суду Одеської області від 04.01.2016 у справі № 916/4494/15 таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своєї заяви відповідач зазначає, що на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015, між позивачем, відповідачем та ДП "Адміністрація морських портів України" складено та підписано Акт приймання-передачі державного нерухомого майна від 01.03.2016 р.

Таким чином, відповідач вважає, що рішення суду було виконано ним добровільно та позивачеві передано нерухоме майно.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції погодився із доводами, викладеними у заяві відповідача, та визнав наказ Господарського суду Одеської області від 04.01.2016 у справі №916/4494/15 таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Обов`язковість рішення суду є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Відповідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У відповідності до положень ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права, і згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, заява № 107/1995/613/701); пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine, заява № 60750/00)).

У рішенні від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (Chizhov v. Ukraine, заява № 6962/02) ЄСПЛ зазначив, що на державі лежить позитивний обов`язок організувати систему виконання рішень таким чином, щоби гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і щоби ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці (пункт 40).

Отже, виконання судового рішення згідно зі статтею 6 Конвенції є складовою права на справедливий суд - однією з процесуальних гарантій судового розгляду.

В п. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

У справі "Кайсин проти України" (Kaysin and Others v.Ukraine) Європейський Суд з прав людини наголосив, що правосуддя було б ілюзорним, як би внутрішній правопорядок держави дозволяв невиконання остаточного й обов`язкового рішення суду стосовно однієї з сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа, яка звертається до господарського суду з позовом, самостійно обирає спосіб захисту, визначає відповідача, предмет та підстави позову та зазначає у позовній заяві яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов.

Звертаючись із позовом у даній справі позивач просив, зокрема зобов`язати Фонд здійснити передачу майна на підставі акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 р.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.12.2015, яке не оскаржувалося сторонами та набрало законної сили 04.01.2016, позов задоволено повністю та серед іншого, зобов`язано Регіональне відділення Фонду державного майна України в Одеській області здійснити передачу майна на підставі акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 (обліковий номер договору ), укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ з іноземними інвестиціями „Морський клуб ТЦФ", правонаступником якого є ТОВ "ЯХТ КЛУБ "Одеса- 2009".

Отже, позивач звертаючись із позовом до суду першої інстанції самостійно обрав спосіб захисту свого порушеного права, зокрема шляхом зобов`язання Фонду здійснити передачу майна на підставі акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 р.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення від 14.12.2015, погодився із доводами позивача щодо наявності порушеного права та захистив його саме у спосіб визначений позивачем.

При цьому сторони погодились із даним рішенням та не зверталися до судів вищих інстанції зі скаргами.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у даній справі має бути виконано саме шляхом передачі майна на підставі акту прийому-передачі згідно договору оренди нерухомого майна від 20.09.2005 р. (обліковий номер договору ), укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та ТОВ з іноземними інвестиціями „Морський клуб ТЦФ", правонаступником якого є ТОВ "ЯХТ КЛУБ "Одеса-2009", а не у будь-який інший спосіб.

Наявні матеріали справи не містять судових рішень щодо зміни способу та порядку виконання рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у даній справі, із відповідними заявами сторони або виконавець не зверталися.

Відповідачем на підтвердження виконання рішення суду, в частині передачі майна, надано Акт від 01.03.2016 приймання-передачі державного майна, що перебуває на балансі ДП "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту) до Договору від - . - . - р. про внесення змін до Договору оренди від 20.09.2005, укладених з ТОВ "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області передало ТОВ "ЯХТ КЛУБ "ОДЕСА-2009" нерухоме майно, що не є цілісним майновим комплексом, а саме: 54/1000 комплексу будівель морського вокзалу (згідно переліку), що перебувають на балансі ДП "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Одеського морського порту), розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6.

Вказаний Акт від 01.03.2016, колегія суддів оцінює виходячи з положень ст. 76 ГПК України, як доказ, що не є належним, стосовно обставин виконання саме рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у справі №916/4494/15, оскільки його зміст не має жодних посилань та застережень, посвідчених підписами сторін, що він складався та підписувався саме на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у справі №916/4494/15 або наказу від 04.01.2016, виданого на виконання даного рішення.

З наведених підстав, колегія суддів вважає, що заявником (Фондом), при зверненні до суду, не було доведено обставину відсутності, повністю або частково, у нього обов`язку передати майно на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у справі №916/4494/15, на яку він посилається у своїй заяві.

Посилаючись на повернення майна за Актом від 01.03.2016, Фонд стверджує, і з такими твердженнями погодився суд першої інстанції, про припинення обов`язку внаслідок добровільної передачі майна, поза процедурою примусового виконання рішення.

На думку колегії суддів, обставини, з якими Фонд пов`язує відсутність обов`язку, не є такими, які свідчать про наявність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника виконанням рішення суду у спосіб встановлений таким судовим рішення.

Частина 2 статті 328 Господарського процесуального кодексу України містить підстави визнання виконавчого документа наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявою стягувача або боржника, поданою в порядку зазначеної статті:

- якщо його видано помилково;

- якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

В постанові Верховного Суду від 16.01.18 у справі № 755/15479/15-ц наголошено, що підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Тобто, в межах розгляду саме заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Проте, не здійснюється перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків.

В межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, судом не може здійснюватись перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, не можуть досліджуватись докази, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 03.03.2018 у справі №5011-9/15826-2012 та від 12.10.2018 у справі №910/9026/13.

З цих же підстав, колегією суддів не приймаються до уваги й посилання апелянта на нікчемність правочину, відсутність незалежної оцінки вартості об`єкту оренди, оскільки встановлення таких обставин знаходиться поза межами розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, зводиться до переоцінки встановлених у рішенні суду обставин та перегляду рішення суду, яке набрало законної сили, по суті.

Не є обґрунтованими й посилання Фонду на наявність судових рішень, якими, на його думку, встановлені преюдиційні факти виконання рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у даній справі. Так, з огляду на законодавче визначення підстав звільнення від доказування (ст. 75 ГПК України), наведені заявником у судових рішеннях факти, не мають преюдиційного значення у розгляді справи №916/4494/15, оскільки під час розгляду даних справ не встановлювались обставини припинення обов`язку боржника саме за рішенням Господарського суду Одеської області від 14.12.2015 у справі №916/4494/15.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

На підставі вищевикладеного колегія суддів не приймає до уваги інші доводи сторін, оскільки вони не стосуються та не впливають на розгляд заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ "Морський клуб ТЦФ" підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Одеської області від 24.10.2019 у справі №916/4494/15 скасуванню із відмовою у задоволенні заяви Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 10.10.2019 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 24.10.2019 р. у справі №916/4494/15 скасувати.

В задоволенні заяви Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 10.10.2019 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.12.2019.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Мишкіна М.А.

Суддя Таран С.В.