ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2019 р. Справа№ 920/826/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Сумської області від 05.09.2019 року (повний текст складено 06.09.2019 року)

у справі № 920/826/19 (суддя: Яковенко В.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго"

про стягнення 187 927,41 грн

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось з позовом до Господарського суду Сумської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" (далі - відповідач) заборгованість за договором постачання природного газу № 2022/1718-ЕЕ від 22.12.2017 року в загальному розмірі 187 927,41 грн, з яких: 169 085,21 грн пені, 15 850,37 грн 3% річних, 2 991,83 грн інфляційних втрат та 2 818,91 грн судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору несвоєчасно оплатив спожитий природний газ, у зв`язку з чим останньому нараховані пеня відповідно до п. 8.2. договору, 3% річних та інфляційні втрати.

Господарський суд Сумської області частково задовольнив позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" своїм рішенням від 05.09.2019 року (повний текст складено 06.09.2019 року) та присудив до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумитеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 84 542,61 грн пені, 15 850,37 грн 3 % річних, 2 991,83 грн інфляційних втрат, в іншій частині позовних вимог відмовив.

Не погодившись з прийнятими рішеннями, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі в частині відмови позовних вимог та прийняти нове рішення яким .

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 236, 238, 239 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не зазначив підстав зменшення пені, норми права ,які застосував суд та мотиви їх застосування при зменшенні пені.

Таким чином, скаржник зазначив, що суд першої інстанції при зменшенні пені не врахував інтереси позивача.

Крім того, скаржник вказав, що підписавши договір постачання природного газу відповідач взяв на себе зобов`язання у разі несвоєчасної оплати за поставлений природний газ сплатити позивачеві пені у визначеному розмірі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2019 року справу № 920/826/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 05.09.2019 року у справі № 920/826/19 своєю ухвалою від 15.10.2019 року.

04.11.12019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив залишити рішення Господарського суду Сумської області від 05.09.2019 року у справі №920/826/19 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що апелянт помилково посилається на ст.ст. 627 Цивільного кодексу України та ч. 2, 3 Господарського кодексу України, оскільки зобов`язання за договором щодо сплати позивачем пені у визначеному розмірі не можуть бути обставинами, які позбавляють суд права зменшення пені, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. Також, відповідач зазначив, що не відповідає дійсності посилання апелянта, що в мотивувальній частині рішення, суд не зазначив підстав зменшення пені, норми права які застосував суд, та мотиви їх застосування при зменшенні пені оскільки такі мотиви були викладені на стор. 5-6 рішення суду першої інстанції.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 920/826/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Сумської області від 05.09.2019 року у справі №920/826/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О. своєю ухвалою від 03.12.2019 року.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

22.12.2017 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) був укладений договір № 2022/1718-ЕЕ (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність споживача у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору газ, що продається за договором використовується споживачем виключно для виробництва електричної енергії.

Так, згідно з актами приймання-передачі природного газу за грудень 2017 року - березень 2018 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ загальною вартістю 123848020,53 грн.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

За умовами п. 6.1 договору постачання природного газу оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 6.3. договору оплата за природний газ здійснюється таким чином:

1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника кожного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року поширювалася дія статті 191 Закону України "Про теплопостачання";

2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього договору - в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу;

3) з поточного рахунка споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року не поширювалася дія статті 191 Закону України "Про теплопостачання" в частині відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання;

4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як

погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості - за наявності заборгованості у споживача за цим договором.

Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором;

5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач оплату за переданий газ здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1. договору, що також не заперечується відповідачем.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачеві нараховані 3 % річних в загальній сумі 15850,37 грн за січень 2018 року - березень 2018 року, виходячи з суми заборгованості помісячно, з урахуванням строків розрахунків визначених договором та здійснених відповідачем оплат та інфляційні втрати за період з 01.02.2018 року по 31.03.2018 року в сумі 2991,83 грн.

Північний апеляційний господарський суд перевіривши розрахунок позивача, вважає його вірним та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2991,83 грн інфляційних втрат та 15850,37 грн 3% річних.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені, колегія судів відзначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Відповідно до п. 8.2 договору у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику. Крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Умови укладеного між сторонами договору не містять інших положень щодо строку нарахування штрафних санкцій.

Північний апеляційний господарський суд перевіривши розрахунок пені позивача, вважає його вірним та погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем вірно нарахована пеня в загальній сумі 169085,21 грн за період з 26.01.2018 року по 04.03.2018 року з урахуванням строків розрахунків визначених договором та здійснених відповідачем оплат.

Щодо клопотання відповідача про зменшення стягнення розміру пені на 50 %, колегія суддів відзначає наступне.

Так, вищевказане клопотання було мотивоване приписами ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України та тим, що відповідно до рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради № 322 від 20.05.2011 року "Про визначення виробників та виконавців послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в місті Суми" відповідач є виробником та виконавцем послуг в м. Суми в межах території обслуговування, що свідчить про соціальну спрямованість діяльності відповідача - безперебійне забезпечення тепловою енергією населення, підприємств, установ та організацій. Тобто соціальна спрямованість діяльності відповідача - безперебійне забезпечення тепловою енергією населення, підприємств, установ та організацій; ступінь виконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором, - незначний період прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, рівень розрахунків підприємства за спожитий природний газ залежить від платіжної дисципліни споживачів теплової енергії. Незначне прострочення оплати за газ виникло внаслідок заборгованості населення, підприємств та місцевих бюджетів за теплопостачання по пільгах та субсидіях перед відповідачем, та скрутного становища відповідача, що підтверджується інформацією відповідача щодо дебіторської заборгованості за теплопостачання по ТОВ "Сумитеплоенерго", звітом ТОВ "Сумитеплоенерго" про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2018 рік згідно якого відповідач був збитковим підприємством в період нарахування пені позивачем та звітом ТОВ "Сумитеплоенерго" про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2019 року, згідно якого відповідач є збитковим підприємством на даний час. Позивачем не надано будь-яких доказів завдання йому збитків внаслідок порушення відповідачем строків виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення ч. 3 ст. 551 Цивільного колдексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 15.02.2018 року у справі 467/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Стаття 546 Цивільного кодексу України визначає неустойку (штраф, пеню) як один із видів забезпечення зобов`язання.

Відповідно до положень ст. 3, ч. 3 ст. ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року № 7-рп/2013).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст. ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів понесення ним збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором або погіршення матеріального стану підприємства, саме у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору.

Наведеним спростовується посилання скаржника на те, що судом при зменшенні пені враховано лише інтереси відповідача.

Крім того, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що підписавши договір постачання природного газу відповідач взяв на себе зобов`язання у разі несвоєчасної оплати за поставлений природний газ сплатити позивачеві пені у визначеному розмірі, оскільки відсутність в договорі застереження про зменшення розміру штрафних санкцій не впливає на можливість їх зменшення судом.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд здійснив оцінку ступеня вини відповідача в простроченні виконання зобов`язання за договором, причини неналежного виконання зобов`язання, судом враховано, що підприємство відповідача перебуває у скрутному фінансовому становищі, а також враховуючи інтереси обох сторін - дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення нарахованого позивачем розміру пені на 50% з посиланням на приписи ст. 233 Господарського процесуального кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України - до 84542,61 грн.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанції норми, закріпленої у ст. 233 Господарського кодексу України, оскільки суд в повній мірі з`ясував всі обставини, передбачені зазначеною нормою, зокрема, правильно встановив, що наявні підставні обставини для зменшення розміру пені.

Твердження скаржника, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не зазначив підстав зменшення пені, норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування при зменшенні пені, спростовуються висновками суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 05.09.2019 року у справі №920/826/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №920/826/19 повернути до Господарського суду Сумської області

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич