ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.12.2019р. Справа №905/1629/19

за позовом: Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6, )

до відповідача: Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (87547, Донецька область, м.Маріуполь, вул.К.Лібкнехта, 177А, )

про стягнення 5704907,72 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Клименко Ю.О.

У засіданні брали участь:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», м.Маріуполь про стягнення інфляційних в сумі 4853250,16 грн, 3% річних у розмірі 851657,56 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №109/14-ПР від 20.12.2013р. в частині проведення своєчасної оплати товару, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних. При цьому, виходячи зі змісту позовних матеріалів Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», питання заборгованості відповідача за вказаним договором вже досліджувалось судом, з приводу чого постановлялось рішення у справі №905/390/15.

Ухвалою суду від 09.09.2019р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1629/19, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

04.10.2019р. до суду надійшов відзив №0.03.02/1695 від 27.09.2019р. Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», згідно з яким відповідач проти задоволення позову заперечував з посиланням на наступне:

- виконання рішення по справі №905/390/15 (яким було стягнуто суму основної заборгованості) відбувалось в порядку норм Закону України «Про виконавче провадження», що зумовило неможливість для відповідача впливати на діяльність державного виконавця стосовно обсягу та черговості стягуваних сум;

- відсутність вини відповідача у порушенні зобов`язання щодо оплати вартості газу зважаючи на наявність обставин непереборної сили (проведення АТО на сході країни), які тривають і на теперішній час;

- неправомірність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних з огляду на введений Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами - виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції;

- передчасність та безпідставність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних, зважаючи на зміст Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», включення відповідача до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у врегулюванні заборгованості за спожиті енергоносії, зупинення виконавчого провадження з виконання рішення по справі №905/390/15 у зв`язку з прийняттям вказаного закону.

Позивач у відповіді №39/1-505-19 від 11.10.2019р. проти викладених у відзиві тверджень заперечував з посиланням на те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України сум.

Одночасно, позивач зазначав, що приписи Законів України №85-VIII від 13.01.2015р., №1730-VIII від 03.11.2016р. не підлягають застосування у спірному випадку.

Ухвалою суду від 20.11.2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.12.2019р. Присутність учасників справи у судовому засіданні визначена не обов`язковою.

Представники сторін у судове засідання 11.12.2019р. з розгляду справи по суті не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Разом з тим, норми ст.43 зазначеного нормативно-правового акту зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як визначено у ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки (п.2 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 216 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду оголосити перерву або відкласти розгляд справи по суті. При цьому, це є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а відсутність у судовому засіданні представників сторін не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Рішенням господарського суду Донецької області від 13.08.2015р. по справі №905/390/15 позовні вимоги Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» про стягнення 9306200,62 грн задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 6558122,57 грн, пеню 784316,91 грн, штраф 459068,58 грн, інфляційні витрати 1218136,03 грн, 3% річних 55119,80 грн, судовий збір 71262,57 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

При цьому, у мотивувальній частині рішення суд дослідив обставини укладання договору постачання природного газу №109/14-ПР від 20.12.2013р., здійснення позивачем поставки товару у період жовтень грудень 2014 року на суму 6560855,11 грн (916,522 тис. куб. м), а також невиконання відповідачем власних платіжних зобов`язань на суму 6558122,57 грн (з урахуванням часткової оплати на суму 2732,54 грн).

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 10.12.2015р. вказане рішення залишено без змін.

Господарський суд при вирішенні розглядуваного спору приймає до уваги викладені вище обставини, що встановлені при розгляді справи №905/390/15, як такі, що відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню.

При цьому, господарський суд виходить з того, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п.4 Інформаційного листа №01-8/1427 від 18.11.2003р. Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

За приписами ст.ст.524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Разом з цим, ст.625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Таким чином, вказана норма права визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 Цивільного кодексу України).

Приписами ст.604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Отже, з аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Як свідчать відомості, які наявні у довідці «Операції по підприємству «Компанія «Вода Донбасу» КП» з 01.01.2014р. по 31.05.2019р. Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», на виконання рішення господарського суду Донецької області від 13.08.2015р. (з урахуванням змісту постанови суду апеляційної інстанції від 10.12.2015р., виконавче провадження №4954860) відповідачем було сплачено грошові кошти у загальній сумі 833 грн (дата проведення оплат 10.04.2017р.).

Сплачені відповідачем (боржником) грошові кошти були зараховані Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в рахунок оплати стягнутої рішенням суду від 13.08.2015р. по справі №905/390/15 суми судового збору (71262,57 грн 833 грн = 70429,57 грн, відомості довідки «Сальдо, Підприємство «Компанія «Вода Донбасу» КП» з 01.01.2014р. по 31.05.2019р.»), що не суперечить приписам ст.534 Цивільного кодексу України, п.6.4 договору №109/14-ПР від 20.12.2013р. та не заперечується відповідачем.

Виходячи з того, що відповідач після прийняття рішення у справі №905/390/15 не розрахувався, стягнута вказаним судовим актом заборгованість зі сплати, зокрема, основного боргу в сумі 6558122,57 грн боржником погашена не була, позивач здійснив нарахування 3% річних за період з 11.04.2015р. по 08.08.2019р. в сумі 851657,56 грн та інфляційних збитків за період з квітня 2015 року по травень 2019 року в сумі 4853250,16 грн.

Розрахунки інфляційних та процентів річних є арифметично вірними.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, з`ясувавши обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню на визначені позивачем суми, а саме 851657,56 грн та 4853250,16 грн.

Посилання відповідача на неправомірність нарахування 3% річних та інфляційних з огляду на прийняття Закону України №85-VIII від 13.01.2015р., яким введено мораторій на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій до уваги судом не приймаються, оскільки відсотки річних виступають платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, а інфляційні втрати за своєю правовою природною є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, внаслідок чого дія зазначеного вище нормативно-правового акту України не розповсюджується на розглядувані у даній справі правовідносини.

Одночасно, з огляду висновки суду щодо існування у покупця станом на теперішній час заборгованості за поставками жовтня грудня 2014 року за договором №109/14-ПР від 20.12.2013р. в сумі 6558122,57 грн, враховуючи, що договір про реструктуризацію наявної за відповідачем заборгованості за спожитий енергоресурс (яка стягнута рішенням суду від 13.08.2015р. по справі №905/390/15), сторонами укладено не було (протилежного відповідачем під час розгляду справи не доведено, а судом не встановлено), приписи ст.ст.5, 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» в частині списання/не нарахування, зокрема, інфляційних нарахувань та процентів річних на заборгованість за енергоносії не підлягають застосуванню у спірному випадку.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та такі, що не впливають на висновки суду щодо розгляду справи по суті.

Згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 85573,62 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (87547, Донецька область, м.Маріуполь, вул.К.Лібкнехта, 177А, ) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6, ) 3% річних 851657,56 грн, інфляційні втрати 4853250,16 грн, а також судовий збір в сумі 85573,62 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Вступну та резолютивну частини рішення складено та підписано 11.12.2019р.

Повний текст рішення складено та підписано 21.12.2019р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.О.Паляниця