ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" грудня 2019 р. Справа№ 910/7632/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Тищенко А.І.
суддів: Михальської Ю.Б.
Скрипки І.М.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної організації (установа, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва
на рішення
Господарського суду міста Києва
від 19.08.2019 (повне рішення складено 19.08.2019)
у справі № 910/7632/19 (суддя Ломака В.С.)
за позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління
до Державної організації (установа, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1
про стягнення 83 259, 04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року Київське квартирно-експлуатаційне управління (далі позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної організації (установа, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва (далі відповідач) про стягнення 83 259, 04 грн., з яких 71 501, 78 грн. основного боргу, 2 445, 67 грн. 3% річних, 9 311, 59 грн. інфляційних втрат.
Позов обґрунтовано тим, що між позивачем, відповідачем та ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено трьохсторонній договір № 330099/2-61-2009508 від 01.12.2009 на відшкодування вартості теплової енергії, в порушення умов якого відповідач не здійснив в повному обсязі відшкодування за отриману теплову енергію, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2019 у справі № 910/8100/19 позовні вимоги задоволено у повному обсязі: за рішенням суду присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 71 501,78 грн. основного боргу, 2 445,67 грн. 3% річних, 9 311,59 грн. інфляційних втрат та 1 921,00 грн. витрат по сплаті судового збору.
Суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи стосовно неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо відшкодування позивачу вартості теплової енергії.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державна організація (установа, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
За доводами апелянта, термін дії договору закінчився 01.01.2016, інших договорів, які б врегульовували дані правовідносини, відсутні, у зв`язку з чим у позивача відсутні будь-які підстави з 01.01.2016 ставити перед відповідачем вимоги щодо оплати за теплову енергію, а відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача спірної заборгованості.
Крім того, апелянт зазначає, що позивач не є теплопостачальною організацією, відповідно послуги з теплопостачання відповідачу ним не надавались, а отже не повинні оплачуватись. Таким чином, посилаючись на положення статті 1 Закону України Про теплопостачання відповідач вважає, що позивач повинен був укласти з ним договір про надання житлово-комунальних послуг як з кінцевими споживачами, а не договір про відшкодування вартості теплової енергії.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

У відзиві на апеляційну скаргу позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та такими, що не базуються на дійсних фактичних обставинах справи, у зв`язку з чим просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної організації (установа, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі № 910/7632/19; ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строк для надання можливості скористатися наданими ст. 267 Господарського процесуального кодексу України правами протягом семи днів з дня отримання даної ухвали.
Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 01.12.2009 між позивачем (розпорядник коштів), відповідачем (субспоживач) та третьою особою (споживач) було укладено договір № 330099/2-61-2009508 на відшкодування вартості теплової енергії (далі договір), відповідно до пункту 1.1. якого відшкодування за отриману теплову енергію по даному договору здійснюється субспоживачем згідно рахунку, виписаному розпорядником коштів за фактично отриману теплову енергію на площу приміщення, яку займає субспоживач на підставі актів споживання погоджених споживачем та субспоживачем в межах встановленого розпорядником коштів ліміту споживання.
Пунктом 2.7. договору на споживача покладено обов`язок передавати без перешкод теплову енергію субспоживачу по своїм тепломережам.
За умовами п.п. 2.5., 2.6.3. договору субспоживач зобов`язаній виконувати умови договору та здійснювати обов`язкову плату розпоряднику коштів за отриману теплову енергію на займану площу з урахуванням ПДВ. Плата за використання теплової енергії складається із фактичних затрат з урахуванням ПДВ, а також компенсації за втрати.
Відповідно до пункту 5.1. договору розрахунок за використану теплову енергію субспоживачем буде відбуватися за даним договором відповідно наданих копій актів виконаних робіт постачальника послуг та рахунків-фактур розпорядника коштів або споживача, де відображена фактична сума до сплати.
Розрахунковим рахується період з 5 календарного числа попереднього розрахункового місяця до такого ж календарного числа поточного місяця (пункт 5.2. договору).
Згідно з пунктом 5.3. договору розрахунок за передану теплову енергію споживачем своїм тепломережам субспоживачу складається розпорядником коштів на основі надання споживачем і згоди субспоживача довідки фактичного використання теплової енергії за минулий місяць і передає субспоживачу в термін до 15 числа поточного місяця.
В силу п. 5.4. договору субспоживач здійснює 100 процентів сплату за використану теплову енергію протягом десяти днів після отримання рахунків від розпорядника коштів.
Положеннями пункту 6.2. договору, в редакції додаткової угоди від 01.03.2015, передбачено, що договір вважається автоматично пролонгованим на кожний наступний рік на тих же умовах, якщо жодна зі сторін не заявить про його припинення, не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії договору.
Отже, сторонами погоджено що договір пролонгується на наступний період на тих самих умовах в незалежності від наявності заборгованості за надані послуги. Так, після підписання додаткової угоди, пункт 6.2. викладено в новій редакції, з автоматичною пролонгацією договору, і факт закінчення строку додаткової угоди не приводить договір у первинний стан, адже відбулась зміна пункту 6.2. договору, яка не залежить від строку дії додаткової угоди від 01.03.2015.
Відтак, доводи апелянта стосовно того, що договір припинив свою дію 01.01.2016 спростовуються вищевикладеним.
За твердженнями позивача, відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за договором з відшкодування позивачу вартості теплової енергії, внаслідок чого за ним станом на 01.01.2017 утворилась заборгованість в сумі 63 125, 53 грн.
22.12.2018 позивач направив на адресу відповідача лист № 303/25-4505 від 20.07.2018, до якого додав акт надання послуг № 61-2017 на відшкодування теплопостачання за січень 2017 року в сумі 54 532, 67 грн., а також рахунок на оплату № 61-2017005 від 14.02.2017 на суму 54 532, 67 грн.
Факт направлення вищевказаного листа відповідачу підтверджується описом вкладення у цінний лист, фіскальним чеком від 22.12.2018 та накладною з трек-номером 920.
31.03.2017 позивач направив відповідачу акт надання послуг № 61-201727 від 14.03.2017 за лютий 2017 року на суму 31 460, 67 грн., а також рахунок на оплату № 61-2017027 від 14.03.2017 на суму 31 460, 67 грн., про що свідчить опис вкладення у цінний лист та фіскальний чек від 31.03.2017.
Крім того, 21.04.2017 позивач направив на адресу відповідача лист № 303/25-2154 від 21.04.2017, до якого додав акт надання послуг № 61-2017054 від 14.04.2017 за березень 2017 року на суму 20 747, 87 грн. та рахунок № 61-2017054 від 14.04.2017 на суму 20 747, 87 грн., що підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком від 21.04.2017.
Також, 31.05.2017 позивач направив на адресу відповідача лист № 303/25-2465, до якого додав акт надання послуг № 61/2017063 від 14.05.2017 за квітень 2017 року на суму 204, 95 грн. та рахунок на оплату № 61-2017063 від 14.05.2017 на суму 204, 95 грн.
Факт направлення вищевказаного листа відповідачу підтверджується описом вкладення у цінний лист від 31.05.2017.
Відповідачем, у свою чергу, вартість теплової енергії позивачу було відшкодовано частково в сумі 98 569, 91 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.
Листом № 11274/1 від 12.12.2017 року відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем в сумі 96 501, 78 грн. за спожиту теплову енергію (січень-квітень 2017 року), проте у зв`язку з відсутністю фінансування та важким фінансовим станом просив здійснити реструктуризацію боргу, який зобов`язався погасити при надходженні коштів.
Таким чином, станом на час розгляду справи за відповідачем значиться заборгованість в сумі 71 501, 78 грн., яка відповідачем не оплачена у добровільному порядку.
Викладені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.
Так, статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).
Відповідно до приписів частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Положеннями пункту 5.4. договору визначено, що субспоживач здійснює 100 процентів сплату за використану теплову енергію протягом десяти днів після отримання рахунків від розпорядника коштів.
Як вказувалось вище, для відшкодування вартості теплової енергії позивач згідно з пунктом 1.1. договору направляв відповідачу відповідні рахунки разом з Актами наданих послуг, які відповідачем всупереч пункту 5.4. договору оплачені не були, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 71 501, 78 грн., розмір якої відповідачем під час розгляду справи спростований не був.
При цьому, вмотивованої відмови від підписання актів наданих послуг відповідач позивачу не направляв. Доказів зворотного матеріали справи не містять.
Оскільки відповідач у встановлені договором строки не відшкодував позивачу вартість теплової енергії за період з січня по квітень 2017 року, позовна вимога щодо стягнення основного боргу в сумі 71 501, 78 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення інфляційних втрат в сумі 9 311, 59 грн. та 3% річних в сумі 2 445, 67 грн.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Відтак, інфляційні втрати в сумі 9 311, 59 грн. та 3% річних в сумі 2 445, 67 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком позивача, перевіреним судом.

В обґрунтування заперечень проти позову та доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає, що в контексті статті 275 Господарського кодексу України позивач не є теплопостачальною організацією, відповідно послуги з теплопостачання відповідачу ним не надавались, а отже не повинні оплачуватись. Таким чином, посилаючись на положення статті 1 Закону України Про теплопостачання відповідач вважає, що позивач повинен був укласти з ним договір про надання житлово-комунальних послуг як з кінцевими споживачами, а не договір про відшкодування вартості теплової енергії. Оскільки укладений між сторонами договір не визначений законодавством, яке діє у сфері теплопостачання, відповідач стверджує, що будь-які зобов`язання за таким договором у нього відсутні.
Викладені доводи апелянта, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки незважаючи на те, що форма договору про відшкодування вартості теплової енергії не визначена приписами чинного цивільного та господарського законодавства України, однак за своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 6 Цивільного кодексу Україні сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Господарського кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Дослідивши означений договір, суд дійшов висновку, що укладений сторонами правочин не суперечить загальним засадам діючого законодавства, тому згідно зі ст. ст. 6, 11, 627, 629 Цивільного кодексу України, він є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків сторін, які його уклали, тобто обов`язковим для виконання.
Разом з тим, суд враховує презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 Цивільного кодексу України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Доказів визнання недійсним укладеного між сторонами Договору № 330099/2-61-2009508 від 01.12.2009 матеріали справи не містять.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Всупереч наведеному листом № 11274/1 від 12.12.2017 відповідач визнавав заборгованість за договором № 330099/2 від 01.12.2009 та жодного разу з моменту укладення цього договору не стверджував про його незаконність. Виходячи зі змісту поданої відповідачем до Господарського суду міста Києва заяви № 303/38/1/264 від 30.07.2019 відповідач просив оголосити в судовому засіданні перерву та надати сторонам час для підготовки проекту мирової угоди. Проте, в подальшому відповідач змінив свою правову позицію.
За таких обставин, відповідачем не спростовано наявність у нього обов`язку з відшкодування вартості теплової енергії позивачу за договором № 330099/2-61-2009508 від 01.12.2009.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, оскільки відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання з відшкодування позивачу вартості теплової енергії, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача 71 501,78 грн. основного боргу, 2 445,67 грн. 3% річних, 9 311,59 грн. інфляційних втрат.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2019 у справі №910/7632/19 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Водночас, в порядку пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" Державній організації (установа, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва слід повернути з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3552,95 грн., сплачений платіжним дорученням №664 від 02.10.2019.
Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281- 285 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Закону України "Про судовий збір" Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної організації (установа, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва на рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2019 у справі №910/7632/19 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2019 у справі №910/7632/19 залишити без змін.
Повернути Державній організації (установа, заклад) Центральне територіальне управління капітального будівництва (03049, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 28А, ідентифікаційний код 34578571) з Державного бюджету України (р/р UA6082004, банк ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код (код за ЄДРПОУ) 37993783, код банку отримувача (МФО) 899998,) надмірно сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3552,95 грн., сплачений платіжним дорученням №664 від 02.10.2019.
Матеріали справи № 910/7632/18 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 26.12.2019.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка