СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2019 р. Справа № 922/1607/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В.І. , суддя Терещенко О.І.

за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

позивача не з`явився

відповідача адвокат Басарт Л.А.

розглянувши апеляційні скарги ТОВ "Котельні лікарняного комплексу", м. Харків (вх.№3139Х/1) та АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (вх.№3140Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 12.09.2019 у справі № 922/1607/19 (повний текст якого складено та підписано 13.09.2019 суддею Погореловою В.О. у приміщенні господарського суду Харківської області)

за позовом акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ;

до товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу", м. Харків;

про стягнення 7 750 802,46 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу", відповідач, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 6479980,72 грн. основного боргу, що виник внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором №1222/1718-БО-32 купівлі-продажу природного газу, що був укладений між сторонами 26.09.2017, в частині повної та своєчасної оплати поставленого природного газу. Також позивач просив стягнути з відповідача 604577,05 грн. пені, 189749,24 грн. три проценти річних, 476495,45 грн. інфляційних. Судові витрати позивач просив покласти на відповідача.

04.07.2019 відповідачем до суду був поданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує на те, що визнає суму основного боргу та факт прострочення оплати по договору. Що стосується пені, відповідач вказує на те, що її розмір є надмірним та в окремому клопотанні, яке буде подане відповідачем з документальним обґрунтуванням, відповідач має намір просити зменшити стягнення пені на 90%.

31.07.2019 до суду відповідачем було подане клопотання про зменшення пені, в якому відповідач просить суд зменшити на підставі ст.ст. 233 ГК України та 551 ЦК України пені до розумного мінімального розміру до 10% (відмовити в стягненні 90%) на підставі того, що зобов`язання виконані відповідачем на 50%; майновий стан відповідача є тяжким та збитковим; прострочення було невеликим, тобто відповідач доклав максимальні зусилля для вчасного розрахунку; інфляційні нарахування дуже великі та компенсують всі негативні наслідки для кредитора; виплата суми пені в повному обсязі значно вплине на роботу підприємства та поставить його на межі банкрутства, тому що не має джерела виплати штрафних санкцій, інфляційних та 3% річних; чим більше відповідач сплачує пені, тим менше він зможе сплатити за споживання газу в поточному періоді.

12.09.2019 відповідачем до суду були подані платіжні доручення, які свідчать про часткову оплату суми заборгованості у розмірі 300000,00 грн., а саме: №14120 від 04.09.2019 на суму 100000,00 грн.; №14127 від 05.09.2019 на суму 100000,00 грн. та №14138 від 11.09.2019 на суму 100000,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.09.2019 у справі № 922/1607/19 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 04.10.2019) позов задоволено частково. Закрито провадження у справі в частині стягнення 300000,00 грн. основного боргу. Стягнуто з ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" (61018, м. Харків, вул. Балакірєва, 3, ) на користь АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) - 6179980,72 грн. основного боргу, 302288,52 грн. пені, 189749,24 грн. трьох процентів річних, 476495,45 грн. інфляційних втрат та 111762,04 грн. судового збору.

ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" із зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення судового збору у розмірі 111762,04 грн., та в цій частині прийняти нове, яким про стягнення з відповідача 55881,02 грн. на підставі ст. 130 ГПК України. В іншій частині рішення залишити без змін. Покласти судові витрати за подання даної апеляційної скарги на позивача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" посилається на те, що судом першої інстанції в частині стягнення з відповідача судового збору у розмірі 111762,04 грн. порушено приписи ч. 1 ст. 130 ГПК України, оскільки відповідачем до початку розгляду справи було визнано позов в частині суми основного боргу та факту прострочення оплати по договору.

Одночасно, апелянт звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку на подання апеляційної скарги, з посиланням на те, що передбачений ГПК України строк на апеляційне оскарження був пропущений у зв`язку з несвоєчасним отриманням представником апелянта копії оскаржуваного рішення.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою у справі №922/1607/19. Встановлено строк для подання відзивів. Призначено справу до розгляду на 18.11.2019.

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" із вказаним рішенням суду першої інстанції також не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у розмірі 302288,53 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги позивача щодо стягнення неустойки у розмірі 302288,53 грн. задовольнити. Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги АТ "НАК "Нафтогаз України" посилається на те, що судом першої інстанції було неправомірно зменшено суми неустойки, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення в цій частині судом першої інстанції було порушено приписи ст. 233 ГК України, ст.ст. 549-552, 599, 625, ЦК України.

Також АТ "НАК "Нафтогаз України" подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.11.2019 поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою у справі № 922/1607/19, об`єднано апеляційну скаргу ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" та апеляційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Харківської області від 12.09.2019 у справі № 922/1607/19 в одне апеляційне провадження. Призначено справу до розгляду на 18.11.2019.

13.11.2019 через канцелярію Східного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який відповідає вимогам ст.165 ГПК України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 02.12.2019.

27.11.2019 відповідачем були подані додаткові пояснення до апеляційної скарги.

В свою чергу, в матеріалах справи міститься повідомлення Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 про те, що у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача Слободіна М.М., який визначений протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2019 для розгляду справи №922/1607/19, та відсутністю правових підстав, визначених частиною 9 статті 32 ГПК України, для передачі справи для повторного автоматизованого розподілу, розгляд справи, призначений на 02.12.2019 на 09:30 год., призначено на іншу дату - 11.12.2019 о 10:30 год.

В зазначеному повідомленні про перенесення дати слухання справи міститься підписи представників сторін, які з`явились до суду.

Також, в матеріалах справи міститься повідомлення Східного апеляційного господарського суду від 11.12.2019 про те, що у зв`язку з відпусткою судді-доповідача Слободіна М.М., який визначений протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2019 для розгляду справи № 922/1607/19, та відсутністю правових підстав, визначених частиною 9 статті 32 ГПК України, для передачі справи для повторного автоматизованого розподілу, розгляд справи, призначений на 11.12.2019 на 10:30 год., відбудеться 18.12.2019 об 12:00 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань № 115.

В зазначеному повідомленні про перенесення дати слухання справи міститься підписи представників сторін, які з`явились до суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про належне повідомлення представників сторін про дату та час судового засідання.

В судове засідання 18.12.2019 представник позивача не з`явився, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис представника позивача у повідомленні про перенесення дати слухання справи від 11.12.2019.

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційні скарги за відсутності зазначеного представника, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційних скаргах та відзиві відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.09.2017 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (позивач, постачальник) та ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" (відповідач, споживач) був укладений договір №1222/1718-БО-32 постачання природного газу, відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Згідно п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу природний газ на загальну суму 12659980,72 грн., що підтверджується наступними актами приймання - передачі природного газу:

- від 31.10.2017 за жовтень 2017 року на суму 215287,75 грн.;

- від 30.11.2017 за листопад 2017 року на суму 819287,14 грн.;

- від 31.12.2017 за грудень 2017 року на суму 2470509,76 грн.;

- від 31.01.2018 за січень 2018 року на суму 2847673,70 грн.;

- від 28.02.2018 за лютий 2018 року на суму 2869061,10 грн.;

- від 31.03.2018 за березень 2018 року на суму 2763642,31 грн.;

- від 30.04.2018 за квітень 2018 року на суму 524560,49 грн.;

- від 31.05.2018 за травень 2018 року на суму 30733,70 грн.;

- від 30.06.2018 за червень 2018 року на суму 27450,64 грн.;

- від 31.07.2018 за липень 2018 року на суму 30221,32 грн.;

- від 31.08.2018 за серпень 2018 року на суму 28684,16 грн.;

- від 30.09.2018 за вересень 2018 року на суму 32868,65 грн.

Пунктом 6.1 договору, оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику крім суми заборгованості, пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 10.3 договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить п`ять років.

Позивач вказує на те, що оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язань у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1 договору. Сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем за договором складає 6479980,72 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Згідно частини 1 статті 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених дим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 525, ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Разом з тим, як було зазначено вище, відповідачем оплачена частина заборгованості у розмірі 300000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №14120 від 04.09.2019 на суму 100000,00 грн.; №14127 від 05.09.2019 на суму 100000,00 грн. та №14138 від 11.09.2019 на суму 100000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що сума боргу у розмірі 300000,00 грн. сплачена відповідачем, що підтверджується наданими доказами, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 300000,00 грн. основної заборгованості, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість не сплатив та не надав суду доказів, які б спростовували суму заявленого боргу, а навпаки відповідач визнав суму основного боргу та факт прострочення оплати по договору. Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого газу на суму 6179980,72 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 189749,24 грн. та інфляційних втрат в розмірі 476495,45 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Колегією суддів враховано, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів дійшла висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних у розмірі 476495,45 грн. та 3% річних у розмірі 189749,24 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивач просив стягнути з відповідача 604577,05 грн. пені за порушення строків оплати товару на підставі п. 8.2 договору.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Кодексу. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України. (Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №3-53гс15).

Пунктом 8.2 договору передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику крім суми заборгованості, пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Враховуючи те, що відповідачем несвоєчасно були виконані зобов`язання за договором №1222/1718-БО-32 від 26.09.2017 щодо здійснення оплати за поставлений природний газ, на думку суду, позивачем правомірно нарахована відповідачу пеня, згідно п. 8.2 договору, виходячи з облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді прострочення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справі заявлене клопотання про зменшення розміру пені на 90%. В обґрунтування клопотання відповідач, зокрема, вказує на те, що зобов`язання виконані відповідачем на 50%; майновий стан відповідача є тяжким та збитковим; прострочення було невеликим, тобто відповідач доклав максимальні зусилля для вчасного розрахунку; інфляційні нарахування дуже великі та компенсують всі негативні наслідки для кредитора; виплата суми пені в повному обсязі значно вплине на роботу підприємства та поставить його на межі банкрутства, тому що не має джерела виплати штрафних санкцій, інфляційних та 3% річних; чим більше відповідач сплачує пені, тим менше він зможе сплатити за споживання газу в поточному періоді.

Розглядаючи вказане клопотання відповідача колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч. 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, враховуючи вищенаведене, зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, а також приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, те, що основним споживачем послуг відповідача є бюджетні організації, враховуючи майновий стан підприємства відповідача, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності зменшення розміру заявлених штрафних санкцій у вигляді пені, що підлягає до стягнення з відповідача, до 50% від заявленої позивачем суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу. Таке зменшення розміру пені колегія суддів вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін. Крім того, на думку суду, пеня - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення.

Аналогічна правова позиція суду знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц, від 20.03.2019 у справі № 761/26293/16-ц, постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №916/2283/18, від 12.06.2019 у справі №904/4085/18.

Отже, з відповідача підлягає стягненню пеня за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу у розмірі 302288,52 грн.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 6179980,72 грн. основного боргу, 302288,52 грн. пені, 189749,24 грн. три проценти річних, 476495,45 грн. інфляційних втрат.

Щодо тверджень ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" про порушення судом першої інстанції ч. 1 ст. 130 ГПК України, колегія суддів вважає за потрібне зазначити, що положеннями ч. 1 ст. 130 ГШПК України передбачено, зокрема, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Дослідженням відзиву на позов колегією суддів встановлено, що відповідач визнав позов частково, в частині суми основного боргу, 3% річних та інфляційних, щодо стягнення пені відповідач з сумою нарахованою позивачем не погодився та в подальшому звернувся з клопотання про її зменшення. Дане клопотання було розглянуто судом першої інстанції під час розгляду справи по суті, тобто розгляд справи по суті відбувся у повному обсязі. Інститут винесення рішення на підставі визнання позову відповідачем застосований не був, оскільки його застосування є неможливим в разі часткового визнання позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що для застосування положень ч. 1 ст. 130 ГПК України відповідачем повинно бути визнано позов у повному обсязі, чого ним зроблено не було.

Щодо інших аргументів сторін, колегія суддів зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про те, що доводи апеляційних скарг не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у зв`язку з чим апеляційні скарги не підлягають задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Котельні лікарняного комплексу" на рішення господарського суду Харківської області від 12.09.2019 у справі № 922/1607/19 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Харківської області від 12.09.2019 у справі № 922/1607/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.09.2019 у справі № 922/1607/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 21.12.2019.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко