ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/1433/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів секретар судового засідання Представники сторін: Від ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» Богатиря К.В. Бєляновського В.В., Мишкіної М.А. Арустамян К.А. адвокат Гурова А.А., довіреність № 18, дата видачі: 01.11.19; посвідчення № 001372 від 13.07.18; ордер МК № 143940 від 15.10.19;
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ»
на рішення господарського суду Миколаївської області
від16.09.2019 (суддя суду першої інстанції: Олейняш Е.М.; час і місце оголошення рішення: 16.09.2019 о 17:53, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 22, Господарський суд Миколаївської області, зал судового засідання № 926)
у справі за позовом до відповідача про№ 915/1433/19 Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» стягнення коштів в розмірі 984 523,05 грн.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулось Державне підприємство «Миколаївський морський торговельний порт» з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» грошових коштів в сумі 984 523,05 грн., з яких: 675 634,79 грн. суми заборгованості за договором № 167-Р, укладеного 29.12.2010 року з подальшими змінами та доповненнями; 229 124, 08 грн. пені; 19 376, 55 грн. 3 % річних; 60 387, 63 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 16.09.2019 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», Громадянський узвіз, 1/1, м. Миколаїв, 54020 () на користь позивача Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт», вул. Заводська, 23/14, м. Миколаїв, 54020 (): 647 714, 80 грн. (шістсот сорок сім тисяч сімсот чотирнадцять грн. 80 коп.) - суми заборгованості за договором № 167-Р, укладеним 29.12.2010 року, з подальшими змінами та доповненнями, 18 079, 25 грн. (вісімнадцять тисяч сімдесят дев`ять грн. 25 коп.) - 3 % річних, 56 651, 08 грн. (п`ятдесят шість тисяч шістсот п`ятдесят одна грн. 08 коп.) індексу інфляції, 214 000,05 грн. (двісті чотирнадцять тисяч грн. 05 коп.) пені, 14 046, 68 грн. (чотирнадцять тисяч сорок шість грн. 68 коп.) - витрат по сплаті судового збору; відмовлено в позові в частині стягнення 15 124, 03 грн. (п`ятнадцять тисяч сто двадцять чотири грн. 03 коп.) пені; 3 736, 55 грн. (три тисячі сімсот тридцять шість грн. 55 коп.) - інфляційних втрат та 1 297, 30 грн. (одна тисяча двісті дев`яносто сім грн. 30 коп.) 3 % річних.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 29.12.2010 року між ДП «Миколаївський морський торговельний порт» (порт) та ТзОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» (замовник) укладено договір № 167-Р.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем надавались відповідачу послуги зі зважування вантажів на автовагах порту в грудні 2017 року, січні 2018 року, квітні 2018 року, липні 2018 року, серпні 2018 року, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами наданих послуг (виконаних робіт) на загальну суму 753 598,78 грн. та виставленими для оплати рахунками.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні, відповідачем частково проведено оплату за отримані послуги, та сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 647 714,80 грн.

Позивачем нараховано відповідачу 19 376,55 грн. - 3 % річних від суми заборгованості за період з 23.01.2018 року по 11.05.2019 року. Судом здійснено перерахунок розміру 3 % річних та встановлено, що 3 % річних становлять 18 079,25 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимоги про стягнення 3% річних в розмірі 18 079,25 грн.; в решті 3 % річних в розмірі 1 297,30 грн. відмовлено.

Позивачем також нараховано відповідачу 60 387,63 грн. індексу інфляції за прострочення виконання грошових зобов`язань, за період з січня 2018 року по травень 2019 року. Судом здійснено перерахунок розміру інфляційних втрат та встановлено, що інфляційні втрати становлять 56 651,08 грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимоги про стягнення індексу інфляції в розмірі 56 651,08 грн.; в решті інфляційних втрат в розмірі 3 736,55 грн. відмовлено.

Позивачем нараховано відповідачу 229 124,08 грн. - пені. Судом здійснено перерахунок розміру пені, та пеня становить 214 000,05 грн. Отже, нарахування пені в сумі 214 000,05 грн. є обґрунтованим та підставним, в решті пені в розмірі 15 124,03 грн. відмовлено.

Відповідач у відзиві на позов (вх. № 9403/19 від 05.06.2019 року) та у запереченнях (вх. № 10643/19 від 26.06.2019 року) просив суд відстрочити виконання рішення суду на 1 рік. Розглянувши подане клопотання, суд зазначив, що відповідачем не надано доказів того, що у відповідача з`явиться можливість виконати рішення через 1 рік, не доведено наявності конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Таким чином, сукупність зазначених обставин свідчить про відсутність підстав для відстрочення виконання рішення у даній справі, у зв`язку з чим, судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення.

17.10.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» на рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2019, в якій скаржник просить змінити рішення господарського суду Миколаївської області від 16.09.2019 по справі № 915/1433/19, доповнивши його резолютивну частину пунктом із вказівкою про надання відповідачу ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» відстрочки виконання терміном на 1 (один) рік стягнення на користь Позивача Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» заборгованості та штрафних санкцій у розмірі 936 445,18грн., з яких: 647 714, 80 грн. сума основного боргу; 288 730,38грн. сума штрафних санкцій (яка складається із суми 214 000,05грн. пені, 18 079,25 грн. 3 % річних; 56 651,08 грн. індексу інфляції.

Як на підставу викладених у скарзі вимог, апелянт посилається на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, із визнанням встановленими недоведених обставин справи, господарський суд неповно та не всебічно розглянув справу та взагалі не зробив необхідних висновків за результатом розгляду справи, у тому числі щодо:

- відсутності вини ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» у не проведенні оплати за Договором № 167-Р від 29.12.2010р. та практичної не можливості протягом року здійснення стивідорної діяльності через дії третіх осіб, що зумовлює необхідність у додатковому часі для відновлення достатньої платоспроможності та відстрочці виконання є підставою відстрочки на рік виконання грошового зобов`язання;

- настання негативних наслідків для боржника при необхідності негайного виконання рішення, надавши перевагу виключно припущенню настання негативних наслідків для кредитора, при цьому за їх недоведеності позивачем;

- підстав не застосування статті 239 ГПК України;

- відсутності у діях Відповідача будь-якого натяку на ухилення від виконання зобов`язань, намагання Відповідача мирним шляхом вирішити спірне питання, отримавши розстрочку виконання у реальні строки.

Враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.ст.275, 277, 239 ГПК України, підлягає зміні, в частині доповнення його резолютивної частини вказівкою про надання ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» відстрочки виконання терміном на один рік.

Апелянт зазначає, що протягом строку дії Договору, починаючи з моменту його укладення з 29.12.2010, відповідач належним чином здійснював його виконання і претензії до нього були відсутні. У 2018 році несвоєчасне перерахування оплати сталося без умислу та за відсутності вини ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», у тому числі через проведення з серпня 2017 року по червень 2018року (включно) Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Адміністрацією Миколаївського морського порту капітального ремонту Причалу № 9, на якому повинна здійснюватися перевалка вантажів клієнтів через орендовані складські площі із використанням орендованих портальних кранів, з відповідним виконанням навантажувально-розвантажувальних робіт, та через не підтвердження посадовцями Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) постановки теплоходів клієнтів Компанії, що спричинило збитки, недоотримання грошових надходжень, втрату клієнтів.

Апелянт наголошує, що внаслідок вимушеного простоювання через протиправні дії третіх осіб, відповідач був позбавлений можливості здійснювати перевалку вантажів, що призвело фактично до зупинення господарської діяльності та виникнення і накопичення кредиторської заборгованості, у тому числі за Договором № 167-Р від 29.12.2010.

Також апелянт зазначає, що ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» протягом усього часу виникнення заборгованості ніколи не ухилялося від своїх зобов`язань, вчиняло заходи щодо забезпечення виконання зобов`язань, визнало та вчиняло заходи щодо погашення заборгованості за Договором та здійснювало відповідні платежі, у тому числі:

- відповідач визнав суму боргу за Договором, заявлену позивачем;

- відповідач надав Гарантійний лист № 1037 від 21.12.2018, яким визнав загальну суму кредиторської заборгованості перед позивачем, підтвердив свої зобов`язання щодо проведення оплати за діючими договорами та гарантував здійснення усіх можливих заходів для погашення існуючої заборгованості за наданим графіком погашення заборгованості;

- відповідач після подання позову у справі № 915/1433/19 здійснив часткове погашення заявленої позивачем до стягнення суми боргу у розмірі 984 523,05грн.;

- відповідач неодноразово пропонував позивачу мирним шляхом вирішити спірні питання у справі № 915/1433/19.

Щодо вимог позивача про стягнення штрафних санкцій, апелянт зазначив, що визнає право позивача на нарахування штрафних санкцій.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.09.2019 року у справі № 915/1433/19; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 22.11.2019; роз`яснено учасникам справи про їх право до 22.11.2019 подати до суду заяви чи клопотання стосовно призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, відводів, затвердження мирових угод тощо, а також надати заперечення на заяви та клопотання інших осіб із доказами направлення копій таких заяв або заперечень іншим учасникам справи.

26.11.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» на апеляційну скаргу відповідача.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.12.2019 призначено справу № 915/1433/19 до розгляду на 23.12.2019 о 15:00.

В судове засідання 23.12.2019 з`явився представник відповідача, представник позивача в судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце розгляду справи сторони повідомлялися належним чином, про що свідчать штамп канцелярії Південно-західного апеляційного господарського суду на зворотній стороні ухвали від 04.12.2019, а також Рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Так згідно Рекомендованих повідомлень позивач отримав копію ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.12.2019 09.12.2019, а відповідач отримав 16.12.2019.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 23.12.2019, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу по суті, до суду не повідомлялося.

Таким чином, на думку колегії суддів, в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги по суті, не дивлячись на відсутність представників сторін, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених представників сторін у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений законом строк.

Відповідно до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Із змісту апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» вбачається, що апелянт оскаржує рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.09.2019 лише в частині відмови відповідачу в наданні відстрочки виконання рішення строком на один рік. Будь-які доводи апелянта щодо незаконності рішення в частині стягнення суми основного боргу, пені, 3% річних або інфляційних втрат в апеляційній скарзі відсутні.

Отже, колегія суддів переглядає рішення місцевого господарського суду лише в частині відмови у надані відстрочки виконання рішення суду, з яким не погоджується апелянт.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

Як встановлено судом першої інстанції, 29.12.2010 року між ДП «Миколаївський морський торговельний порт» (порт) та ТОВ «Нікморсервіс Ніколаєв» (замовник) укладено договір № 167-Р (том 1, арк. 30-31).

Відповідно до п. 7.1 Договору цей договір набирає чинності з 01.01.2011 і діє по 31.12.2011 року включно і вважається пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не заявить про його розірвання на протязі одного місяця до закінчення дії цього Договору.

До договору між сторонами було укладено додаткові угоди № 1 від 23.12.2011 року, № 2 від 21.12.2012 року, № 3 від 20.12.2013 року, № 4 від 24.12.2014 року, № 5 від 25.12.2015 року, № 6 від 29.12.2016 року та № 7 від 17.11.2017 року (том 1, арк. 32-38), якими сторони вносили зміни до обов`язків замовника, умов розрахунків та змінювали вартість зважування вантажів на автовагах.

Договір та додаткові угоди підписані та скріплені печатками сторін. Доказів розірвання або визнання недійсним договору суду не подано.

Відповідно до п. 1.1 Договору порт за наявності можливості надає послуги із зважування вантажів на автомобільних вагах порту, а замовник приймає ці послуги та оплачує їх згідно рахунків порту.

Відповідно до п. 2.1.3 Договору (в редакції додаткової угоди № 1) порт зобов`язаний по закінченню надання послуг за кожною заявкою протягом двох робочих днів надати замовнику приймально-здавальний акт у двох примірниках.

Відповідно до п. 2.1.4 Договору (в редакції додаткової угоди № 1) порт зобов`язаний до 10-го числа місяця, наступного за звітним, надавати рахунки на оплату послуг та акти наданих послуг.

Відповідно до п. 2.2.2 Договору замовник зобов`язаний отримувати в порту, підписувати і повертати приймально-здавальні та акти наданих послуг не пізніше 3-х робочих днів з дати їх отримання в порту.

Відповідно до п. 2.2.4 Договору (в редакції додаткової угоди № 1) замовник зобов`язаний до 10-го числа місяця, наступного за звітним отримувати в порту рахунки та акти наданих послуг за фактично надані послуги та сплачувати до 20-го числа місяця, наступного за звітним, за тарифами порту, діючими на дату надання послуг.

Відповідно до п. 3.1 Договору (в редакції додаткової угоди № 1) оплата за надані портом послуги здійснюється в безготівковій формі відповідно до норм законодавства про здійснення безготівкових розрахунків в національній валюті України. До 10-го числа місяця, наступного за звітним отримувати в порту рахунки. Розрахунок за фактично надані портом послуги здійснюється замовником на підставі рахунків порту та актів наданих послуг до 20-го числа місця, наступного за звітним.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов договору позивачем надавались відповідачу послуги зі зважування вантажів на автовагах порту в грудні 2017 року, січні 2018 року, квітні 2018 року, липні 2018 року, серпні 2018 року, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами наданих послуг (виконаних робіт) на загальну суму 753 598,78 грн. та виставленими для оплати рахунками (том 1, арк. 39-66).

Відповідачем частково проведено оплату за отримані послуги на загальну суму 77 963,99 грн., що підтверджується банківськими виписками, які перевірені судом (том 1, арк. 67-75) та платіжними дорученнями (том 1, арк. 83-88).

В подальшому 07.08.2019 року (після відкриття провадження у справі) відповідачем проведено оплату на загальну суму 27 919,99 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1652 на суму 20 000,00 грн. та № 1653 на суму 7 919,99 грн. (том 2, арк. 8-9).

Отже, як зазначив суд першої інстанції заборгованість відповідача перед позивачем становить 647 714, 80 грн. (753 598, 78 грн. - 77 963, 99 грн. - 27 919, 99 грн.).

Як зазначив суд першої інстанції, позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями № 06/715 від 29.05.2018 року та № 06/1486 від 05.11.2018 року з вимогами сплатити заборгованість (том 1, арк. 76-77, 79-81).

У відповідь на претензії відповідач направив позивачу листи № 412 від 02.07.2018 року та № 855 від 15.11.2018 року, в яких відповідач підтвердив свої зобов`язання щодо проведення належної оплати за договором та просив мирним шляхом вирішити існуючі питання та надати можливість добровільно погасити існуючу заборгованість (том 1, арк. 78, 82).

21.12.2018 року відповідачем направлено на адресу позивача гарантійний лист № 1037, в якому відповідач просив погодити графік погашення заборгованості та надати можливість добровільно у позасудовому порядку погасити існуючу заборгованість та зобов`язався за необхідності оформити та надати документи для погодження розстрочки виконання зобов`язання (том 1, арк. 89-94).

У відповідь на гарантійний лист позивач 10.01.2019 року направив на адресу відповідача лист № 06/30, в якому позивач зазначив, що у разі відсутності реальних дій, направлених на погашення передбаченої у графіку погашення заборгованості, позивач буде вимушений вжити всі заходи, в тому числі судові, для захисту своїх прав та інтересів (том 1, арк. 96).

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

На підставі ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України між сторонами на підставі договору виникло господарське зобов`язання, яке в силу ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як зазначено в ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Станом на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем за послуги зі зважування вантажів на автомобільних вагах порту становить 647 714, 80 грн. Суду не подано доказів оплати заборгованості в розмірі 647 714, 80 грн., строк оплати якої настав, як і не спростовано факту наявності вказаної заборгованості. Судом також враховано, що вказана заборгованість не заперечується відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога в частині стягнення 647 714,80 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає задоволенню.

Апелянт в апеляційній скарзі не оскаржує означену суму основного боргу, та навпаки повністю з нею погоджується.

Згідно позовної заяви позивачем також заявлено до стягнення пеню у сумі 229 124,08грн., 3% річних у сумі 19 376,55грн., а також інфляційні втрати у сумі 60 387,63грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст. 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 37/64).

Позивачем нараховано відповідачу 19 376, 55 грн. - 3 % річних від суми заборгованості за період з 23.01.2018 року по 11.05.2019 року.

Перевіривши нарахування 3 % річних, судом першої інстанції встановлено, що позивачем при нарахуванні 3 % річних по рахунку № 02170043 від 24.01.2018 року (п. 6 розрахунку вказаного в позовній заяві) допущено арифметичну помилку, а саме в розрахунку (том 1, арк. 7) зазначеному в позовній заяві вказано загальну суму 3 % річних 2 910, 22 грн., при цьому в розрахунку додатному до позовної заяви загальну суму 3 % річних зазначено 1 612, 92 грн. (том 1, арк. 20).

Крім того, відповідач у заяві про застосування позовної давності (вх. № 10644/19 від 26.06.2019 року) зазначив, що розрахунок наведений у позовній заяві (п. 6 розрахунку) не відповідає доданому до позовної заяви розрахунку по рахунку № 02170043 від 24.01.2018 року.

Судом здійснено перерахунок розміру 3 % річних та встановлено, що 3 % річних становлять 18 079,25 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимоги про стягнення 3 % річних в розмірі 18 079, 25 грн. В решті 3 % річних в розмірі 1 297,30 грн. судом відмовлено.

Позивачем також нараховано відповідачу 60 387,63 грн. індексу інфляції за прострочення виконання грошових зобов`язань, за період з січня 2018 року по травень 2019 року. Нарахування інфляційних здійснено позивачем по кожному рахунку окремо.

Перевіривши нарахування індексу інфляції, судом встановлено, що позивачем аналогічно до розрахунку 3 % річних при нарахуванні індексу інфляції по рахунку № 02170043 від 24.01.2018 року (п. 6 розрахунку вказаного в позовній заяві) допущено арифметичну помилку.

Судом здійснено перерахунок розміру інфляційних втрат та встановлено, що інфляційні втрати становлять 56 651, 08 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимоги про стягнення індексу інфляції в розмірі 56 651,08 грн. В решті інфляційних втрат в розмірі 3 736,55 грн. судом відмовлено.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені, суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до п. 4.2 Договору за несвоєчасну оплату рахунків з замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення до повної сплати заборгованості. Пеня стягується в претензійно-позовному порядку.

Позивачем нараховано відповідачу 229 124,08 грн. - пені.

Перевіривши розрахунок розміру пені, судом встановлено, що позивачем здійснено нарахування пені за період з 23.01.2018 року по 11.05.2019 року. Судом встановлено, що позивачем при нарахуванні пені по рахунку № 02170043 від 24.01.2018 року (п. 6 розрахунку вказаного в позовній заяві) допущено арифметичну помилку, а саме в розрахунку (том 1, арк. 7) зазначеному в позовній заяві вказано загальну суму пені 34 017,92 грн., при цьому в розрахунку доданому до позовної заяви загальну суму пені зазначено 18 893,89 грн. (том 1, арк. 20).

Розрахунок пені по іншим рахункам здійснено позивачем арифметично правильно відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору по кожному рахунку окремо. Нарахування здійснено позивачем, виходячи з облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Період нарахування визначено позивачем правильно. Детальний розрахунок пені наявний в матеріалах справи (арк. 15-29).

Судом здійснено перерахунок розміру пені, за яким пеня становить 214 000,05 грн.

Отже, як зазначив суд в оскаржуваному рішенні, нарахування пені в сумі 214 000, 05 грн. є обґрунтованим та підставним, а в решті пені в розмірі 15 124,03 грн. слід відмовити.

Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

26.06.2019 року до господарського суду Миколаївської області від відповідача надійшла заява (вх. № 10644/19) про застосування позовної давності до позовних вимог позивача (том 1, арк. 256-258).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.13 року з останніми змінами за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

Відповідно до п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 року до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до п. 4.3 вищевказаної Постанови № 14 до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Позивачем нараховано індекс інфляції за прострочення виконання грошових зобов`язань за період з січня 2018 року по травень 2019 року та 3 % річних за період з 23.01.2018 року по 11.05.2019 року.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки строк позовної давності не пропущено. Отже, позов в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягає задоволенню.

Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені.

Відповідно до п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 року у зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Відповідно до п. 4.3 вищевказаної Постанови № 10 якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов`язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Відповідно до п. 4.4 вищевказаної Постанови № 10 правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі таке.

Відповідно до п. 4.4.1 вищевказаної Постанови № 10 у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред`явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з претензіями № 06/715 від 29.05.2018 року та № 06/1486 від 05.11.2018 року з вимогами сплатити заборгованість з урахуванням штрафних санкцій по рахункам, які входять в предмет спору у даній справі (детальний розрахунок штрафних санкцій було наведено позивачем у розрахунках в самих претензіях) (том 1, арк. 76-77, 79-81).

У відповідь на претензії відповідач направив позивачу листи № 412 від 02.07.2018 року та № 855 від 15.11.2018 року, в яких відповідач підтвердив наявність заборгованості (заборгованість та штрафні санкції за договором), гарантував позивачу вжиття заходів для термінової оплати заборгованості, просив мирним шляхом вирішити існуючі питання та надати можливість добровільно погасити існуючу заборгованість (том 1, арк. 78, 82).

21.12.2018 року відповідачем направлено на адресу позивача гарантійний лист № 1037, в якому відповідач просив погодити графік погашення заборгованості та надати можливість добровільно у позасудовому порядку погасити існуючу заборгованість та зобов`язався за необхідності оформити та надати документи для погодження розстрочки виконання зобов`язання (том 1, арк. 89-94). До гарантійного листа відповідачем додано графік погашення заборгованості, в якому передбачено строки погашення й штрафних санкцій (пені).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про переривання строку позовної давності по позовній вимозі про стягнення пені, яке відбулось в межах строку позовної давності. В цій частині строк позовної давності не сплив. Отже, позовна вимога про стягнення пені в сумі 214 000,05 грн. підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі щодо вимог позивача про стягнення штрафних санкцій, апелянт зазначив, що визнає право позивача на нарахування штрафних санкцій.

Щодо клопотання відповідача про надання відстрочки виконання рішення суду, слід зазначити наступне.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву позивача № 06/664 від 15.05.2019 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій (в порядку статті 165 ГПК України). В наданому відзиві відповідач просить надати ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» відстрочку виконання грошового зобов`язання у розмірі 984 523,05грн. терміном на один рік.

В подальшому, 26.06.2019 відповідачем до Господарського суду Миколаївської області надані заперечення на клопотання позивача № 06/801 від 20.06.2019 про відмову у задоволенні заяви про відстрочку виконання грошового зобов`язання, викладеного у відзиві ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (в порядку статей 169, 170 ГПК України). В наданих запереченнях відповідач знову просить надати Товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» терміном на один рік відстрочку виконання грошового зобов`язання у розмірі 834 526,99грн.

В обґрунтування клопотання про надання відстрочки виконання рішення суду на один рік Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» зазначає, що:

- у 2018 році несвоєчасне перерахування орендної плати сталося за відсутності вини ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», у тому числі через проведення з серпня 2017 року по червень 2018 року (включно) Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Адміністрацією Миколаївського морського порту капітального ремонту Причалу № 9, на якому повинна здійснюватися перевалка вантажів клієнтів через орендовані складські площі із використанням орендованих портальних кранів, з відповідним виконанням навантажувально-розвантажувальних робіт, та через не підтвердження посадовцями Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) постановки теплоходів клієнтів компанії, що спричинило збитки, недоотримання грошових надходжень, втрату клієнтів.

За вказаними фактами слідчим відділом Заводського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області порушено кримінальне провадження №0004661 внесене до ЄРДР 30.11.2017 року, що підтверджується відповідними повідомленням до прокуратури та національної поліції (том 1, арк. 126-157).

Також, за заявою ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» по вказаним фактам 06.02.2018 року Миколаївським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України було порушено справу №2-26.215/1-2018, за результатом розгляду якої 28.03.2019 року прийнято відповідне Рішення про порушення Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України (Адміністрація Миколаївського морського порту) законодавства про захист економічної конкуренції № 4-ріш (том 1, арк. 158-217).

Внаслідок вимушеного простоювання, відповідач був позбавлений можливості здійснювати перевалку вантажів, що призвело фактично до зупинення господарської діяльності та виникнення і накопичення кредиторської заборгованості, у тому числі за Договором №167-Р від 29.12.2010 року.

- затримка у виконанні рішення зумовлена неможливістю негайного виконання рішення через вимушене простоювання через дії інших осіб;

- відповідач, отримавши заявлену ним відстрочку на рік, прийме судове рішення до виконання з моменту його винесення, зможе без допущення банкрутства накопичити достатні грошові кошти та розрахуватися з позивачем, а позивач практично у такий самий строк як при проходженні усіх стадій судового оскарження та виконання рішення, але без понесення пов`язаних із цим судових витрат, вже зараз отримає визнаний відповідачем виконавчий лист та збереже при цьому усі існуючи правовідносини з відповідачем із відповідними грошовими надходженнями.

Зазначені обставини також вказані в апеляційній скарзі.

Розглянувши питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду на один рік, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про:

1) порядок і строк виконання рішення;

2) надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Частиною 1 статті 239 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Частиною 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України.

Як зазначено в ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

За змістом наведених норм, відстрочення та розстрочення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5 ст. 331 ГПК України).

Згідно з п. 7.1.2, 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Крім цього, господарський суд також враховує можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все передбачає такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускає їх настання.

Таким чином, відстрочка виконання судового рішення може бути винесена судом лише у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його виконання неможливим.

При цьому, такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані стороною докази на обґрунтування такої заяви.

Згідно клопотання (заяви) про відстрочення виконання рішення суду, єдиною підставою для відстрочення заявником вказано скрутний фінансовий стан Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», викликаний діями третіх осіб, що перешкоджають веденню відповідачем господарської діяльності.

Колегія суддів відзначає, що скрутне фінансове становище відповідача не може слугувати підставою для відстрочки виконання судового рішення, оскільки за змістом ст. 331 ГПК України не є винятковою і не прогнозованою обставиною. Відсутність станом на даний час грошових коштів, достатніх для виконання рішення господарського суду, скрутне фінансове становище не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для задоволення заяви про відстрочку виконання рішення у даній справі.

У рішенні від 29.06.2004 Європейський суд з прав людини у справі «Півень проти України» дійшов висновку, що державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням.

За таких обставин, не можуть бути прийняті доводи скаржника, що відсутність на його рахунках коштів, відсутність майна, є тими виключними обставинами, які є підставою для відстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, у розумінні ст. 42 Господарського кодексу України здійснення підприємницької діяльності на власний ризик означає покладання на підприємця тягаря несприятливих наслідків такої діяльності. В даному випадку, як позивач, так і відповідач є підприємствами, які несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики.

Таким чином, незадовільний фінансовий стан відповідача не є безумовною підставою для відстрочки виконання рішення.

Крім того, звертаючись з заявою про відстрочку виконання рішення на один рік, заявник не обґрунтував та не надав доказів, які б свідчили про реальну можливість погашення заборгованості зі спливом одного року в разі надання йому відстрочки. Відповідачем не подано доказів того, що фінансове становище останнього покращиться, а результати господарської діяльності будуть позитивними, та що відстрочення сплати наявної у нього заборгованості забезпечить виконання рішення суду протягом одного року або в подальшому.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що підстави для відстрочки виконання рішення суду у даній справі, наведені заявником, не є тими виключними обставинами у розумінні ст. 331 ГПК України, які свідчать про необхідність відстрочки виконання судового рішення.

Згідно зі ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що 19.12.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», в якому останній просить:

- приєднати до матеріалів справи № 915/1433/19 нові докази про факт проведення відповідачем повної оплати заявленої позивачем та стягнутої рішенням суду суми основного боргу, суми штрафних санкцій та судового збору;

- визнати нечинним рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.09.2019 по справі № 915/1433/19 повністю;

- провадження по справі № 915/1433/19 закрити у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Щодо даного клопотання колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне:

Порядок закриття провадження у справі визначений ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого:

Господарський суд закриває провадження у справі, якщо:

1) спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;

2) відсутній предмет спору;

3) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу;

4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом;

5) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана;

6) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва;

7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

Предметом спору по даній справі є неналежне виконання відповідачем обов`язків по договору № 167-Р від 29.12.2010.

В даному випадку позивач звертаючись до господарського суду з позовом мав вимоги до боржника щодо непогашеної заборгованості по вищевказаному договору № 167-Р, на момент винесення рішення господарським судом позовні вимоги не були задоволені в повному обсязі, часткове погашення суми боргу під час розгляду позову судом першої інстанції було враховане господарським судом, про що свідчить ухвала від 16.09.2019 про закриття провадження у справі стосовно частини заявлених вимог позивача, а тому підстави закривати провадження у справі на момент апеляційного перегляду рішення суду у зв`язку з відсутністю предмету спору відсутні.

Згідно ст. 274 ГПК України суд апеляційної інстанції може визнавати нечинним рішення господарського суду та закривати провадження по справі тільки у разі відмови позивача від позову та затвердження мирової угоди між сторонами під час апеляційного перегляду справи.

Наявності підстав, передбачених ст. 274 ГПК, у даній справі не вбачається.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу апелянта на те, що відповідно до ч. 1 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Висновки апеляційного господарського суду:

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів констатує, що доводи апеляційної скарги як окремо, так і у своїй сукупності не спроможні спростувати правильність висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання (заяви) Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» та надання відстрочки для виконання рішення суду, а тому підстави для зміни або скасування оскаржуваного рішення в цій частині колегія суддів вважає відсутніми.

За вказаних обставин оскаржене рішення господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.

Керуючись статтями 269-270, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.09.2019 по справі № 915/1433/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.12.2019.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: В.В. Бєляновський

М.А. Мишкіна