РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.12.2019Справа № 910/10451/19

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Шляхово-будівельне управління №41"

до: Акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк"

про: визнання договору недійсним

Суддя: Шкурдова Л.М.

секретар с/з Масна А.А.

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа №910/10451/19 за позовом Публічного акціонерного товариства "Шляхово-будівельне управління №41" до Акціонерного товариства "Український будівельно-інвестиційний банк" про визнання недійсним договору №BG/UA/03-2-0954 про надання гарантії від 20.03.2018, який укладено між Публічним акціонерним товариством "Шляхово-будівельне управління №41" та Акціонерним товариством "Український будівельно-інвестиційний банк".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2019 відкрито провадження у справі №910/10451/19 за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20.03.2018 між ПАТ «Український Будівельна - Інвестиційний Банк» (Гарант, Банк) та ПАТ «Шляхо-Будівельне управління №41» (Принципал) укладено Договір №BG/UA/03-2-0954 про надання гарантії від 20.03.2018 (далі - Договір). Позивач зазначає, що укладений договір не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, оскільки спірний Договор містить елементи різних фінансових послуг, які не є тотожними за своїм призначенням, тому не можливо встановити на які реальні правові наслідки він був спрямований (гарантія, кредитування або інша фінансова послуга), а тому Договір №BG/UA/03-2-0954 про надання гарантії від 20.03.2018 має бути визнаний судом недійсним.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував, вказуючи, що між позивачем та відповідачем укладено змішаний договір у розумінні ч.2 ст.628 ЦК України який в кожній своїй частині відповідає положенням актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі. Таким чином, умови договору про надання гарантії у повному обсязі відповідають вимогам чинного законодавства.

В судовому засіданні 29.10.2019р. закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті.

Позивач у судове засідання 17.12.2019 не з`явився, натомість 17.12.2019 через канцелярію Господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із участю адвоката Самойленко В.В. у іншому судовому засіданні у кримінальному провадженні.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем неодноразово подавались клопотання про відкладення розгляду справи від 28.11.19, від 03.12.2019, в зв`язку з чим судом відкладався розгляд даної справи.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд зазначає, що відповідачем не наведено тих обставин, наявність яких в силу ст.216 Господарського процесуального кодексу України є підставою для відкладення розгляду справи.

За змістом ст.202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що клопотання про відкладення розгляду справи від 17.12.2019 було підписано адвокатом Самойленко В.В. та безпосередньо подано до суду адвокатом у день розгляду даної справи. Зазначаючи про те, що адвокат Самойленко В.В. у час розгляду даної справи буде приймати участь у розгляді іншої справи останнім жодних доказів до поданого клопотання про відкладення розгляду даної справи не долучено. Одночасно з цим, позивачем не надано доказів на підтвердження неможливості здійснення забезпечення своїх інтересів у суді іншим адвокатом, враховуючи неодноразову неможливість адвоката Самойленко В.В. забезпечити представництво інтересів позивача під час розгляду даної справи.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 17.12.19, за відсутності представника позивача, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи, в зв`язку з чим в задоволенні клопотання позивача від 17.12.2019 про відкладення розгляду справи судом відмовлено.

У судовому засіданні 17.12.2019 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.03.2018 року між акціонерним товариством «УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНО - ІНВЕСТИЦІЙНИЙ БАНК» (гарант) та публічним акціонерним товариством "ШЛЯХОВО-БУДІВЕЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ №41" укладено Договір №ВG/UA/03-2-0954 про надання гарантії від 20.03.2018 (далі - Договір).

Згідно з п. 1.1. Договору гарантії гарант за дорученням принципала надає на користь Комунальної корпорації "КИЇВАВТОДОР" банківську гарантію забезпечення пропозиції на суму 287 000.00 грн. згідно з тендерною документацією щодо проведення відкритих торгів на закупівлю: Будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередач, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг; вирівнювання поверхонь (Капітальний ремонт дорожнього покриття проспекту Правди на ділянці від вул. Маршала Гречка до вул. Газопровідної у Подільському районі) код за ДК 021:2015-45230000-8 (далі - Гарантія).

Відповідно до п.1.2. Договору гарантії гарантія надається на термін до 26.07.2018 року включно і набуває чинності з 26.03.2018 року. Строк дії цього договору до 09.08.2018 року, але в будь-якому разі до повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором.

Пункт 1.4. Договору гарантії передбачено, що гарантія надається Принципалу для подальшої передачі Бенефіціару.

Відповідно до п.1.5.1. Договору гарантії Принципал сплачує Гаранту комісію за надання та управління Гарантії в розмірі 5740,00 грн.

Згідно з п.2.2.2.Договору гарантії Гарант у разі порушення Принципалом зобов`язання, забезпеченого Гарантією, та отримання письмової вимоги Бенефіціара не пізніше 2 (другого) банківського дня повідомити про це Принципала і передати йому копію вимоги.

Відповідно до п.2.1.6. Договору гарантії Принципал зобов`язується протягом 2 (двох) банківських днів з дня отримання копії вимоги разом з доданими до неї документами, перерахувати Гаранту належну до сплати суму згідно з реквізитами, вказаними Гарантом у повідомленні про надходження вимоги.

Згідно з п.2.2.4. Договору гарантії Гарант у разі невиконання Принципалом умов п.2.1.7. цього Договору перерахувати Бенефіціару суму вимоги, яка не може перевищувати суму наданої Гарантії, якщо вимога і додані до неї документи відповідають умовам Гарантії і надані Гаранту до закінчення строку дії Гарантії, та повідомити Принципала в письмовій формі про виконання зобов`язань за Гарантією.

Пункт 2.1.7. Договору гарантії передбачено, що у разі виконання Гарантом зобов`язання за Гарантією за рахунок власних коштів, вважається, що відбулося кредитування Принципала, і він зобов`язаний сплачувати відсотки за платіж за Гарантією в розмірі 28 % річних від сплаченої Гарантом та невідшкодованої Принципалом суми до моменту повного відшкодування на користь Гаранта сум, сплачених останнім за Гарантією. Строк дії кредиту - 7 календарних днів. Принципал зобов`язується повернути Гаранту суму кредиту та нараховані відсотки не пізніше наступного дня після закінчення строку дії кредиту.

Пункт 2.4.2. Договору гарантії Гарант має право на зворотну вимогу до Принципала в межах суми, сплаченої ним за Гарантією, та відсотками, нарахованими у випадку кредитування згідно з п.2.1.7 цього Договору.

Звертаючись з позовом до суду позивач стверджує, що укладений договір не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, оскільки спірний Договор містить елементи різних фінансових послуг, які не є тотожними за своїм призначенням, тому не можливо встановити на які реальні правові наслідки він був спрямований (гарантія, кредитування або інша фінансова послуга), а тому Договір №BG/UA/03-2-0954 про надання гарантії від 20.03.2018 має бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, суд відзначає, що у силу припису ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Позивач як на підставу визнання договору недійсним посилається на те, що на принципала замість Банку-Гаранта покладено грошовий обов`язок перерахувати кошти в разі настання гарантійного випадку, тобто Принципал забезпечує належне виконання своїх обов`язків перед Бенефіціаром власними коштами у разі настання гарантійного випадку; інші умови Договору не містять ані обов`язок банку, ані не порядок сплати ним коштів Бенефіціару у разі настання гарантійного випадку. Зазначене, на думку позивача, суперечить положенням ст.560, 563, 569 Цивільного кодексу України, підпункту 9 ст.3, п.37 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах.

Суд зазначає, що вказані твердження є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно ст.563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

Відповідно до п.п.9 ст.3 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року N 639 (далі - Положення) гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Згідно п.37 Положення банк-гарант (резидент) сплачує кошти бенефіціару за гарантією в разі отримання вимоги, що становить належне представлення.

Як вбачається з умов укладеного сторонами Договору відповідно до п. 2.1.6. Договору про надання гарантії Принципал зобов`язався перерахувати Гаранту належну до сплати суму згідно з реквізитами, вказаними Гарантом у повідомленні про надходження вимоги.

Згідно з п. 2.2.4. Договору про надання гарантії Гарант зобов`язався, у разі невиконання Принципалом умов п.2.1.6. цього Договору перерахувати Бенефіціару суму вимоги, яка не може перевищувати суму наданої Гарантії та повідомити Принципала в письмовій формі про виконання зобов`язань за Гарантією.

Згідно з п.2.1.7. Договору про надання гарантії у разі виконання Гарантом зобов`язання за Гарантією за рахунок власних коштів, відбувається кредитування Принципала, відсотки за платіж за Гарантією становлять 28 % річних від сплаченої Гарантом та невідшкодованої Принципалом суми, до моменту повного відшкодування на користь Гаранта сум, сплачених останнім за Гарантією. Строк дії кредиту - 7 календарних днів.

Відповідно до п.2.4.2. Договору гарантії Гарант має право на зворотну вимогу до Принципала в межах суми, сплаченої ним за Гарантією, та відсотками, нарахованими у випадку кредитування згідно з п.2.1.7 цього Договору.

Відповідно до ст.560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ст. 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником.

Отже, Договором про надання гарантії передбачено як обов`язок Банка виплатити суму гарантії Бенефіціару, так і порядок відшкодування Принципалом Банку суми гарантійного платежу у разі настання гарантійного випадку, зокрема у першому випадку Принципал має право згідно з п. 2.1.6. Договору завчасно відшкодувати Гаранту суму гарантійного платежу і не нести витрати на відшкодування відсотків за кредитом, в цьому випадку право регресу до Принципала не виникає та у другому випадку Банк сплачує Гарантійний платіж за рахунок власних коштів, що вважається кредитуванням Принципала, і він зобов`язаний сплачувати відсотки за платіж за Гарантією в розмірі 28 %, відповідно до Принципала виникає право регресу.

Таким чином, умови спірного Договору про надання гарантії відповідають вимогам Цивільного кодексу України, яким регулюється надання гарантії та яким регулюєтеся надання Кредиту, Положенню про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з ст. 629 ЦК України Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, між Банком та Позивачем укладено змішаний договір у розумінні ч.2 ст. 628 ЦК України який містить елементи кредитного договору та елементи договору про надання гарантії.

Таким чином, умови спірного договору відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

На підставі викладеного, враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання договору №BG/UA/03-2-0954 про надання гарантії від 20.03.2018 недійсним, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а відтак у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.74, 76-80, 129, 236 - 240 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили через 20 днів з моменту виготовлення повного тексту рішення в разі не оскарження його в установленому порядку. Рішення може бути оскаржене в 20-денний строк до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя Л.М. Шкурдова

Дата складення повного рішення: 23.12.19р.