ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2019 року м. Дніпро Справа № 904/2947/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І. М. ( доповідач ),

суддів: Кузнецової І. Л., Орєшкіної Е.В.

розглянувши у порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

приватного акціонерного товариства Криворізький суріковий завод

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2019 р.

( суддя Мельниченко І.Ф., м. Кривий Ріг, повне рішення складено 16.09.2019 р.) у справі

за позовом: акціонерного товариства Українська залізниця

в особі філії Рефрижераторна вагонна компанія

акціонерного товариства Українська залізниця,

м. Фастів Київської області

до відповідача: приватного акціонерного товариства

Криворізький суріковий завод,

м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення збитків у 19 671,01 грн.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Українська залізниця в особі філії Рефрижераторна вагонна компанія акціонерного товариства Українська залізниця звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до приватного акціонерного товариства Криворізький суріковий завод, про стягнення з збитків у сумі 19 671,01 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням Відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 3/16 ПОСТ ЦВРЕФЮ-У від 31.05.2016 р. з реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2019 р. позов задоволено - стягнуто з приватного акціонерного товариства Криворізький суріковий завод на користь акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Рефрижераторна вагонна компанія акціонерного товариства Українська залізниця 19 671,01 грн. збитків та 1 921,00 грн. судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, приватне акціонерне товариство Криворізький суріковий завод звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 16.09.2019 р. та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник не погоджується з висновком господарського суду про те, що сума податку на додану вартість, що не включена до податкового кредиту Покупця внаслідок невиконання своїх обов`язків Продавцем щодо порядку реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, є його збитками, оскільки з метою недопущення подвійної реєстрації податкових накладних, ПрАТ «КСЗ» пропонувало Позивачу алгоритм дій щодо вирішення претензійних вимог враховуючи роз`яснення Державної фіскальної служби України, проте Позивач листом від 07.06.2017 р. за №7/1552 повідомив, що не в змозі зареєструвати РК ( розрахунок коригування ) Відповідача.

При цьому Скаржник зазначає, що враховуючи інформацію з реєстру платників ПДВ - анулювання реєстрації платником податку на додану вартість ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА УКРАЇНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ЦЕНТР ЗАЛІЗНИЧНИХ РЕФРИЖЕРАТОРНИХ ПЕРЕВЕЗЕНЬ «УКРРЕФТРАНС» проведено лише 07.09.2017 р., а отже Позивач до зазначеної дати мав всі можливості для реєстрації розрахунку коригування, а Відповідач в свою чергу, мав змогу зареєструвати в ЄРПН другу накладну, не порушуючи вимоги Податкового кодексу України, лише після реєстрації розрахунку коригування Позивачем.

Скаржник наголошує на тому, що Позивач скористався податковим кредитом зареєстрованим Відповідачем та не поніс ніяких збитків, отже твердження суду щодо понесених збитків Позивача безпідставне, оскільки Позивач у своєму листі від 07.06.2017 р. за № 7/1552 сам зазначив, що потреба в поповненні електронного спецрахунку підприємства відпала.

Від акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Рефрижераторна вагонна компанія акціонерного товариства Українська залізниця до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, з якого вбачається, що Товариство не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою, просить залишити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2019 р. без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, Товариство посилається на те, що судом було встановлено прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю Відповідача щодо виконання визначеного законом обов`язку зареєструвати додаткові накладні та неможливістю включення сум ПДВ до податкового кредиту Позивача, а також, відповідно, зменшення податкового зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи. Судом визначено, що порушення Відповідача позбавили Позивача права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму 19 671,01 грн., що призвело до понесення збитків Позивачем.

Позивач наголошує, що 27.04.2016 р. Відповідачем була зареєстрована у Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна № 378 по договору від 28.05.2015 р. № 28/15 ПОСТ ЦВРЕФЮ-У, в якій всі реквізити були вказані правильно, тобто була видана на Філію «РВК», що свідчить про обізнаність Відповідача про зміну реквізитів Позивача.

Автоматизованою системою документообігу Центрального апеляційного господарського суду для розгляду даної справи було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Кощеєв І.М. ( доповідач ), судді - Кузнецова І.Л., Орєшкіна Е.В.

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.10.2019 р. відновлено строк подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства Криворізький суріковий завод на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2019 р., у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. Зупинено дію оскаржуваного рішення на час розгляду апеляційної скарги.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31.05.2016 р. між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Рефрижераторна вагонна компанія" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Рефрижераторна вагонна компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця" ( Покупець ) та Приватним акціонерним товариством "Криворізький суріковий завод" ( Постачальник ) укладено Договір поставки № 3/16 ПОСТ ЦВРЕФЮ-У, відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця товар (товари), а Покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) та сплатити за нього певну грошову суму. Предметом поставки є емаль ПФ-115 в асортименті, грунтівка ГФ-021 в асортименті (далі - Товар) ( п. 1.2. Договору ).

Згідно з п. 1.3. Договору кількість, найменування, одиниці виміру, загальна вартість, асортимент та ціни кожної партії Товару погоджуються додатково під час підписання Сторонами відповідних видаткових накладних, які є невід`ємною частиною даного Договору.

Виконуючи умови договору Постачальник здійснив на адресу Покупця поставку товару на загальну суму 118 026,06 грн. ( у т.ч. ПДВ 20% 19 671,01 грн.), що підтверджується копією накладної № 1868 від 04.07.2016 р. ( а. с. 38 ).

Відповідно до п. 5.3. Договору Покупець здійснює оплату поставленого товару не раніше 10-ти банківських днів з дня його отримання. Днем отримання товару вважаться день підписання Сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної.

Покупцем в повному обсязі, здійснено оплату за поставлений Постачальником товар, що підтверджується випискою по рахункам ( а. с. 39 ).

Згідно з п. 5.5. Договору Постачальник зобов`язується оформити та надати Покупцю податкову накладну, укладену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному діючим законодавством України, електронного цифрового підпису уповноваженої платником особи та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У випадку, якщо Постачальник склав податкові накладні або розрахунки коригувань до них з порушенням норм чинного законодавства України, а також у разі відсутності їх реєстрації в ЄРПН, що тягне за собою втрату права іншої Сторони на збільшення податкового кредиту Постачальник зобов`язується компенсувати Покупцю завдані цим збитки.

Відповідно до п. 14.1. Договору останній набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до 31.12.2016 р., але в будь-якому випадку до моменту виконання Сторонами всіх фактично взятих на себе обов`язків за Договором.

Звертаючись із даним позовом до суду, Позивач посилається на те, що Відповідач всупереч вимогам п. 5.4. Договору не видав податкову накладну на суму 118 026,06 грн. ( у т.ч. ПДВ 20% 19 671,01 грн. ) та не зареєстрував вказану накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних, у зв`язку з чим підприємство Позивача втратило право на збільшення податкового кредиту.

В основу оскаржуваного рішення про задоволення позовних вимог, покладено висновок місцевого господарського суду про те, що сума податку на додану вартість, яка не включена до податкового кредиту Покупця внаслідок невиконання своїх обов`язків Продавцем щодо порядку реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, є його збитками.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову.

Ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується з висновками суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 вищевказаного Кодексу майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно приписів ст. 216 ГК України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання. Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

Згідно ч. 2 ст. 217 ГК України, у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управленною стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Грошовим вираженням шкоди є збитки, до складу яких згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідна наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявність шкоди ( збитки - це грошове вираження шкоди ); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина боржника.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, враховуючи те, що право на віднесення суми податку до податкового кредиту у АТ "Українська залізниця" в особі філії "Рефрижераторна вагонна компанія" АТ "Українська залізниця" виникає з дати реєстрації в ЄРПН податкових накладних, підприємство Позивача не має права на віднесення суми податку на додану вартість у розмірі 19 671,01 грн. до податкового кредиту у зв`язку з тим, що ПрАТ "Криворізький суріковий завод" не зареєстрована вищезазначена податкова накладна в Єдиному реєстрі податкових накладних, що є порушенням вимог Договору, Податкового кодексу України та Наказу № 1307.

Відповідно до приписів п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно положень п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Разом з тим, Відповідач в апеляційній скарзі не спростовує відсутність реєстрації податкових накладних.

Згідно приписів абзацу 1 п. 201.10 ст. 210 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

За таких обставин, беручи до уваги те, що на Відповідача, згідно приписів абзацу 1 п. 201.10 ст. 210 Податкового кодексу України покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, враховуючи те, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних ( п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України ), а також те, що Позивачем доведено а Відповідачем не спростовано те, що порушення останього позбавили Позивача права включити суми ПДВ до складу податкового кредиту та скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму 19 671,01 грн., що призвело до понесення збитків Позивачем, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла до висновку про обґрунтованість висновку суду попередньої інстанції про те, що у даному випадку існує прямий причинно-наслідковий зв`язок, обґрунтований вимогами п. 198.6 ст. 198 ПК України та п. 201.10 ст. 201 ПК України, між відсутністю факту реєстрації Відповідачем податкових накладних на суму ПДВ в розмірі 19 671,01 грн. та невключенням сум податку на додану вартість до податкового кредиту Позивача в аналогічному обсязі.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

Водночас колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, що ґрунтуються на встановлених місцевим господарським судом обставинах справи та відповідають нормам процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Криворізький суріковий завод залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2019 р. у справі № 904/2947/19 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Поновити дію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2019 р. у справі № 904/2947/19.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню у зв`язку із малозначною справою, крім випадків передбачених ч. 2 п. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя І. Л. Кузнецова

Суддя Е. В. Орєшкіна