ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2019 р. Справа№ 925/641/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама»

на рішення Господарського суду Черкаської області від 23.07.2019

у справі № 925/641/19 (суддя Дорошенко М.В.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама»

до Фізичної особи - підприємця Бойка Володимира Васильовича,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача:

Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про стягнення 557 182,92 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» (далі - КП «Київреклама», позивач) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Бойка Володимира Васильовича (далі - ФОП Бойко В.В., відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Управління з питань реклами, третя особа) про стягнення 557 182,92 грн витрат на демонтаж та зберігання 18 рекламних засобів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання наказів третьої особи «Про демонтаж рекламних засобів» позивачем здійснено демонтаж та взято на зберігання встановлені без дозволу 18 рекламних засобів, власник яких був невідомий. В подальшому було встановлено власника демонтованих рекламних засобів, яким виявився відповідач, однак, останній відмовився від відшкодування позивачеві його витрат на демонтаж та зберігання рекламних засобів.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 23.07.2019 у справі №925/641/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що доказів на підтвердження самого факту здійснення позивачем демонтажу рекламних засобів відповідача, характеру та обсягу виконаних при цьому робіт позивачем не надано; демонтаж рекламних засобів відповідача був проведений позивачем з порушенням вимог п. 17.4 Порядку розміщення реклами в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 №37/6253, оскільки їх власник - відповідач був відомий до здійснення демонтажу, але Управління з питань реклами, як дозвільний орган, не надіслало відповідачеві вимогу про усунення порушень вимог порядку розміщення зовнішньої реклами і тим самим позбавило його можливості самостійно усунути такі порушення та уникнути витрат позивача на демонтаж та зберігання рекламних засобів.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, КП «Київреклама» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач наголошував на тому, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд вийшов за межі юрисдикції господарського суду, надавши оцінку діям суб`єкта владних повноважень - Управління з питань реклами; суд зобов`язаний був зупинити провадження у справі до вирішення пов`язаної з нею справи №640/8528/19, яка розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва за позовом ФОП Бойка В.В до Управління з питань реклами про визнання протиправними та скасування наказів про демонтаж рекламних засобів; судом не досліджено та не надано оцінки тим обставинам, що відповідачем не було отримано дозволів на розміщення зовнішньої реклами, не було погоджено розміщення рекламних засобів з власниками (балансоутримувачами) та не було внесено плату за тимчасове користування місцями, що перебувають у комунальній власності; джерелами фінансування робіт із демонтажу та зберігання демонтованих рекламних засобів є кошти міського бюджету, з огляду на що повернення таких рекламоносіїв без відшкодування понесених фактичних витрат неможливе.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП «Київреклама» на рішення Господарського суду Черкаської області від 23.07.2019 у справі №925/641/19, призначено до розгляду на 06.11.2019, встановлено ФОП Бойку В.В. та Управлінню з питань реклами строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач наголошував на тому, що ним не замовлялись у позивача відповідні послуги з демонтажу рекламних засобів та їх зберігання, а дії позивача були передчасними та відбувалися з порушенням законодавства, оскільки позивачеві та третій особі було відомо про власника рекламних конструкцій; позивач та третя особа не здійснили передбачені законодавством заходи щодо повідомлення відповідача про необхідність демонтажу рекламних засобів власними силами, шляхом надсилання вимог з метою уникнення позивачем витрат на здійснення примусового демонтажу; суду не було надано доказів, що підтверджують факт проведення позивачем демонтажу, зокрема, актів проведення демонтажу рекламних засобів, актів огляду технічного стану рекламних засобів з проведенням фото- та/або відео фіксації, актів здачі-приймання виконаних робіт та калькуляції вартості витрат на виконані роботи; наведені документи та рахунки на оплату відповідачеві не направлялися; демонтаж рекламних засобів відповідача відбувався за відсутності його представника; у Порядку розміщення реклами в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 №37/6253, відсутні прямі норми, які передбачать правомочності у позивача зберігати незаконно вилучені у відповідача рекламні засоби, безпідставно нав`язуючи свої послуги, які останнім не замовлялись та вимагаючи за це оплату; виставлений позивачем рахунок на оплату містить посилання на договір, який між сторонами не укладався; в силу приписів ч. 3 ст. 195 ГПК України у суду не було відповідних повноважень щодо зупинення провадження у справі на стадії її розгляду по суті, а зібрані докази дозволяли встановити та оцінити обставини (факти), які були предметом судового розгляду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 у розгляді справи №925/641/19 оголошено перерву до 18.12.2019.

29.11.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4961/19 від 13.12.2019 у зв`язку з прийняттям рішення Вищою радою правосуддя від 12.12.2019 про звільнення судді ОСОБА_1 , яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл справи №925/641/19.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2019 апеляційну скаргу у справі №925/641/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Дикунської С.Я., Чорногуза М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 апеляційну скаргу КП «Київреклама» на рішення Господарського суду Черкаської області від 23.07.2019 у справі №925/641/19, призначену на 18.12.2019, прийнято до провадження вищевказаним складом суду.

У судове засідання третя особа повторно не з`явилась, свого уповноваженого представника не направила, про місце, день та час розгляду даної справи була повідомлена належним чином.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 24.01.2018 у справі №907/425/16, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без її участі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.

18.12.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з червня по серпень 2018 року Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на яке рішенням Київської міської ради від 06.07.2017 №733/2895 покладені функції з регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами, вирішення питань, пов`язаних з розміщенням вивісок та реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади міста Києва, видало накази від 20.06.2018 №553, від 27.06.2018 № 576, від 13.07.2018 №629, від 19.07.2018 №652, від 16.07.2018 №632, від 10.08.2018 № 766 «Про демонтаж рекламних засобів», відповідно до яких директора КП «Київреклама» зобов`язано забезпечити демонтаж рекламних засобів у кількості згідно з додатками до цих наказів.

У додатках до вказаних наказів зазначені, у тому числі, 16 рекламних засобів, які підлягають демонтажу, що належать відповідачеві з їх місцерозташуванням:

1) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Солом`янський р-н, Велика Кільцева дорога, 200 м від вул. Ватутіна;

2) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Дніпровський р-н, просп. Броварський, /напроти повороту на с. Зазим`я;

3) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Деснянський р-н, просп. Броварський, поворот на с. Зазим`я;

4) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, Столичне шосе, 50 м від зупинки Санаторій Жовтень;

5) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, Столичне шосе, поворот до санаторію Жовтень;

6) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, вул. академіка Заболотного, 126/1;

7) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, Дніпропетровське шосе, біля пункту ДПС;

8) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Наумова, виїзд на Нову Ірпінську кільцеву дорогу (в напрямку м. Ірпінь, праворуч);

9) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Наумова, 500 м від виїзду з вул. Наумова на Нову Ірпінську (праворуч);

10) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Автодорога Р-30, 550 м від виїзду з вул. Наумова на Нову Ірпінську;.

11) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Автодорога Р-30, 400 м від виїзду з вул. Наумова на Нову Ірпінську, ліворуч;

12) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Автодорога Р-30, 150-200 м від виїзду з вул. Наумова на Нову Ірпінську, ліворуч;

13) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, Брест-Литовське шосе, 50 м. від зуп. Нивки в сторону Києва;

14) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, Брест-Литовське шосе, біля автобусної зуп. Чайка, в сторону Житомира;

15) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, Велика Кільцева дорога, /вул. Лятошинського, 24;

16) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Солом`янський р-н, Кільцева дорога, біля вул. Ватутіна, 62.

Водночас, як правильно встановлено місцевим господарським судом, два з вказаних позивачем у позові рекламних засобів відповідача з місцерозташуванням Святошинський р-н, Гостомельське шосе, 700м. від вул. Міська (ліворуч) та Оболонський р-н, Гостомельське шосе, 2.6 км. від вул. Міська (справа) у додатках вищенаведених наказів не зазначені. Інших наказів Управління з питань реклами позивач не надав.

Крім того, з перелічених вище 16 рекламних засобів відповідача 13 у додатках до наказів Управління з питань реклами від 20.06.2018 № 553, від 27.06.2018 № 576, від 13.07.2018 №629, від 19.07.2018 №652, від 16.07.2018 №632, від 10.08.2018 №766 вказані як такі, власник яких невідомий, а щодо трьох рекламних засобів, а саме, з місцезнаходженням Солом`янський р-н, Велика Кільцева дорога, 200 м від вул. Ватутіна; Дніпровський р-н, просп. Броварський, /напроти повороту на с. Зазим`я і Деснянський р-н, просп. Броварський, поворот на с. Зазим`я, в додатку до наказу від 20.06.2018 №553 їх власником вказане ТОВ «ВІНЧЕНЗО».

Разом з тим, у кожному з додатків до наказів Управління з питань реклами від 20.06.2018 № 553, від 27.06.2018 № 576, від 13.07.2018 №629, від 19.07.2018 №652, від 16.07.2018 №632, від 10.08.2018 №766 напроти кожного рекламного засобу вказаний номер документа, на підставі якого рекламний засіб було включено до додатку.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, такі номери наведені у актах обстеження, складених працівниками позивача про виявлені ними за результатами проведених обстежень факти самовільного (без дозволу) розміщення рекламних засобів відповідача (а.с. 127-144).

В усіх актах обстеження, складених щодо спірних 18 рекламних засобів відповідача, вказаний їх власник ФОП Бойко Володимир Васильович.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Управління з питань реклами, видаючи накази від 20.06.2018 № 553, від 27.06.2018 № 576, від 13.07.2018 №629, від 19.07.2018 №652, від 16.07.2018 №632, від 10.08.2018 №766 «Про демонтаж рекламних засобів», на підставі вказаних актів обстеження знало (не могло не знати) власника рекламних засобів - відповідача, але у додатках до наказів зазначило, що їх власник невідомий.

За твердженням позивача, на виконання відповідних наказів Управління з питань реклами у червні - серпні 2018 року КП «Київреклама» демонтувало та взяло на зберігання належні відповідачеві 18 рекламних засобів, а саме:

1) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Солом`янський р-н, Велика Кільцева дорога, 200 м від вул. Ватутіна;

2) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Дніпровський р-н, просп. Броварський, /напроти повороту на с. Зазим`я;

3) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Деснянський р-н, просп. Броварський, поворот на с. Зазим`я;

4) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, Столичне шосе, 50 м від зупинки Санаторій Жовтень;

5) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, Столичне шосе, поворот до санаторію Жовтень;

6) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, вул. академіка Заболотного, 126/1;

7) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, Дніпропетровське шосе, біля пункту ДПС;

8) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Наумова, виїзд на Нову Ірпінську кільцеву дорогу (в напрямку м. Ірпінь, праворуч);

9) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Наумова, 500 м від виїзду з вул. Наумова на Нову Ірпінську (праворуч);

10) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Автодорога Р-30, 550 м від виїзду з вул. Наумова на Нову Ірпінську;.

11) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Автодорога Р-30, 400 м від виїзду з вул. Наумова на Нову Ірпінську, ліворуч;

12) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, вул. Автодорога Р-30, 150-200 м від виїзду з вул. Наумова на Нову Ірпінську, ліворуч;

13) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, Брест-Литовське шосе, 50 м. від зуп. Нивки в сторону Києва;

14) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, Брест-Литовське шосе, біля автобусної зуп. Чайка, в сторону Житомира;

15) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Голосіївський р-н, Велика Кільцева дорога, /вул. Лятошинського, 24;

16) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Солом`янський р-н, Кільцева дорога, біля вул. Ватутіна, 62;

17) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Святошинський р-н, Гостомельське шосе, 700м. від вул. Міська (ліворуч);

18) щит, що стоїть окремо (суцільний щит) Оболонський р-н, Гостомельське шосе, 2.6 км. від вул. Міська (справа).

Керуючись затвердженою своїми наказами плановою собівартістю робіт з демонтажу рекламних засобів, позивач нарахував відповідачеві по кожному демонтованому рекламному засобу суму витрат на його демонтаж та виставив відповідні рахунки на оплату цих витрат за 18 демонтованих рекламних засобів на загальну суму 129 364,44 грн (а.с. 79-96).

Як вбачається з матеріалів справи, 28.08.2018 відповідач звернувся до позивача з листом вих. №09 від 28.08.2018 з вимогою повернути йому 18 демонтованих рекламних засобів (а.с. 97-98).

15.02.2019 відповідач вдруге звернувся до позивача з листом вих. №17 від 14.02.2019, в якому просив терміново до 20.02.2019 безоплатно повернути йому демонтовані рекламні засоби у кількості 18 штук (а.с. 105-106).

Листом вих. №196-801/КР від 20.02.2019 позивачем надано відповідь про можливість їх повернення за умови дотримання вимог розділу 17 Порядку розміщення реклами в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 №37/6253 (а.с. 107-108).

Позивач демонтовані 18 рекламних засобів відповідача останньому не повернув, натомість, керуючись затвердженою своїм наказом плановою собівартістю зберігання рекламної конструкції, нарахував відповідачеві суму понесених ним витрат на зберігання 18 демонтованих рекламних засобів станом на 06.05.2019 у розмірі 427 818,48 грн та виставив відповідачеві рахунок №183.6 від 06.05.2019 на оплату цих витрат (а.с. 77-78).

Посилаючись на те, що відповідач виставлені позивачем рахунки на оплату витрат на демонтаж у сумі 129 364,44 грн та на зберігання у сумі 427 818,48 грн не оплатив, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Регулювання правовідносин, пов`язаних з розміщенням зовнішньої реклами у місті Києві здійснюється відповідно до Закону України «Про рекламу», Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 №2067 (далі - Типові правила), Порядку розміщення реклами в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 22.09.2011 №37/6253 (надалі - Порядок).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про рекламу» реклама являє собою інформацію про особу чи товар, що розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару, а під рекламними засобами розуміються засоби, що використовуються для доведення реклами до її споживача.

Згідно з п. 2 Типових правил, дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці.

У відповідності до п.п. 5, 45 Типових правил для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами сільська, селищна, міська рада може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління (далі - робочий орган). Контроль за додержанням цих Правил здійснюють виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та інші органи відповідно до законодавства.

Рішенням Київської міської ради №733/2895 від 06.07.2017 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з регулюванням діяльності з розміщення зовнішньої реклами та вирішенням питань, пов`язаних з розміщенням вивісок у місті Києві, реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади міста Києва» функції з регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами, вирішення питань, пов`язаних з розміщенням вивісок та реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади міста Києва, а також вирішення питань щодо розміщення соціальної реклами та інформації соціального характеру покладено на Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до Положення про Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.01.2017 №85, основним завданням вказаного органу є регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами, вирішення питань, пов`язаних з розміщенням вивісок та реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Підпунктом 6.23 пункту 6 вказаного Положення передбачено, що Управління з питань реклами приймає рішення про демонтаж засобів зовнішньої реклами, вивісок, реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади м. Києва, організовує проведення відповідних робіт.

У відповідності до п. 1.3. Порядку, самовільно встановлений рекламний засіб - рекламний засіб (далі також - РЗ), що розміщується без наявності виданого у встановленому порядку дозволу.

Пунктом 17.1. Порядку визначено, що демонтаж у цьому Порядку означає комплекс заходів, які передбачають відокремлення РЗ разом з основою від місця їх розташування та транспортування на спеціально відведені території для подальшого зберігання. При цьому демонтаж та подальше зберігання РЗ не передбачає переходу права власності на них до територіальної громади міста Києва. Демонтаж РЗ є засобом протидії порушенню прав територіальної громади міста Києва щодо надання у тимчасове користування місць (для розміщення РЗ) або усунення порушень договірних зобов`язань розповсюджувачами реклами за договорами про надання у тимчасове користування місць (власниками та/або законними користувачами РЗ), а також засобом усунення порушень в інших випадках.

Відповідно до п. 17.2. Порядку демонтаж РЗ здійснюється відповідно до цього Порядку, зокрема, у разі виявлення самовільно встановлених РЗ.

За змістом п. 17.3. Порядку демонтаж рекламних засобів у випадках, встановлених п.17.2 Порядку, здійснюється на підставі наказу дозвільного органу.

Згідно з п. 17.4. Порядку у вказаних у пункті 17.2. цього Порядку випадках (крім випадку, коли власника РЗ неможливо встановити) демонтаж РЗ має бути проведений власниками (законними користувачами) РЗ самостійно за власний рахунок в термін, вказаний у вимозі дозвільного органу про усунення порушень вимог порядку розміщення зовнішньої реклами. Вимога направляється у письмовій формі поштою з повідомленням про вручення або вручається представнику розповсюджувача реклами особисто під підпис. У випадках, передбачених підпунктами а), б), г), д), ж), з) пункту 17.2. цього Порядку до вимоги додається акт, в якому зафіксовані виявлені порушення, за підписом представників дозвільного органу. Розповсюджувач реклами зобов`язаний протягом трьох днів або в термін, вказаний у вимозі дозвільного органу, з моменту отримання вимоги усунути зазначені у вимозі порушення та повідомити в цей же строк дозвільний орган в письмовій формі.

Відповідно до п. 17.5 Порядку, якщо розповсюджувач реклами самостійно не усунув виявлені порушення у термін, вказаний у вимозі дозвільного характеру, здійснюється демонтаж РЗ.

Організація демонтажу або самостійне проведення демонтажу здійснюється КП «Київреклама» на підставі наказу дозвільного органу на умовах, визначених цим Порядком (п. 17.6 Порядку).

Згідно з п. 17.8 Порядку під час демонтажу РЗ складається акт проведення демонтажу РЗ, а також може складатися акт огляду технічного стану РЗ з проведенням фото-та/або відеофіксації, які додаються до акта. Акти складаються представниками КП «Київреклама». У разі необхідності під час проведення демонтажу можуть бути присутні: власник або законний користувач РЗ, балансоутримувач місця розташування РЗ, представники державних органів, міських служб та інших організацій. Кожний акт складається в двох примірниках і підписується всіма особами, присутніми під час проведення демонтажу. Один примірник акта залишається у дозвільного органу, інший надається власнику (законному користувачу) демонтованого РЗ (на його письмову вимогу). Після проведення демонтажу складається такий комплект документів:

- акт здачі-приймання виконаних робіт по демонтажу із зазначенням характеру робіт та їх вартості;

- калькуляція вартості витрат за виконані роботи з демонтажу.

Демонтаж РЗ не проводиться дозвільним органом, якщо розповсюджувач реклами у встановлений термін повністю усунув порушення та повідомив про це в той же строк дозвільний орган в письмовій формі (п. 17.9 Порядку).

Відповідно до п. 17.10 Порядку компенсація витрат, понесених підприємством, яке організовувало демонтаж або проводило самостійно демонтаж РЗ, покладається на розповсюджувача (законного користувача) демонтованого РЗ на підставі акта здачі-приймання виконаних робіт та виставленого рахунка. Компенсація витрат здійснюється в строк, вказаний у рахунку. Компенсація витрат підприємства за зберігання демонтованого РЗ здійснюється власником РЗ за період з дати проведення демонтажу РЗ та по дату повернення РЗ включно на підставі виставленого підприємством рахунка.

За змістом п. 17.11 Порядку розповсюджувач (законний користувач) має право на повернення демонтованого РЗ після звернення до дозвільного органу на підставі таких документів:а) заяви на ім`я начальника довільного органу про повернення демонтованого РЗ; б) документа, що підтверджує право власності (інше майнове право) на конкретний демонтований РЗ; в) документа, що підтверджує оплату вимушених витрат КП «Київреклама», пов`язаних з демонтажем РЗ, їх транспортуванням та подальшим зберіганням; г) документа, що підтверджує право уповноваженої особи на одержання демонтованого РЗ.

Як було зазначено вище, в Актах обстеження, складених працівниками КП «Київреклама» у період з 16.04.2018 по 28.08.2018, було чітко ідентифіковано власника спірних рекламних засобів, яким є ФОП Бойко В.В., однак, матеріали справи не містять доказів направлення на адресу останнього вимог про усунення ним виявлених порушень Порядку, зокрема, шляхом демонтажу власними силами та засобами рекламних засобів.

Враховуючи викладені обставини та норми законодавства, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що демонтаж 18 рекламних засобів відповідача був проведений позивачем з порушенням вимог п. 17.4 Порядку від 22.09.2011 №37/6253, оскільки відповідач, як власник рекламних засобів, був відомий до здійснення демонтажу, однак, у зв`язку з ненаправленням йому відповідної вимоги дозвільного органу, був позбавлений можливості самостійно усунути такі порушення та уникнути витрат позивача на демонтаж та зберігання рекламних засобів.

З матеріалів справи також вбачається, що демонтаж рекламних засобів відповідача відбувався без участі його представника та представника Управління з питань реклами, а після проведення демонтажу, в порушення вимог п. 17.8 Порядку, відповідачеві не направлялися акти здачі-приймання виконаних робіт по демонтажу із зазначенням характеру робіт та їх вартості та калькуляції вартості витрат за виконані роботи з демонтажу.

Доказів протилежного ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі позивачем не надано.

Крім того, доказів на підтвердження самого факту здійснення позивачем демонтажу рекламних засобів відповідача, характеру та обсягу виконаних при цьому робіт під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не надав.

Разом з тим, під час апеляційного провадження у справі позивачем були надані суду апеляційної інстанції для долучення до матеріалів справи, зокрема, копії звітів про проведений демонтаж та актів про демонтаж.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

З огляду на те, що вказані копії звітів про проведений демонтаж та актів про демонтаж не були надані під час розгляду справи місцевим господарським судом, а під час апеляційного провадження у справі позивачем не обґрунтовано неможливості їх подання суду першої інстанції, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для їх прийняття як додаткових доказів у справі.

Враховуючи викладене, під час прийняття оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту здійснення ним самим демонтажу рекламних засобів відповідача та фактичного розміру понесених при цьому витрат.

Крім того, колегія суддів враховує доводи відповідача про те, що ФОП Бойко В.В. ще у серпні 2018 року звернувся до позивача із вимогою про повернення демонтованих останнім рекламних засобів, однак, КП «Київреклама» відмовило у їх поверненні, продовжуючи нарахування плати за їх зберігання. Водночас, у законодавстві, зокрема у Законі України «Про рекламу», Типових правилах розміщення зовнішньої реклами, Порядку розміщення реклами в м. Києві, відсутні прямі норми, які передбачають правомочності КП «Київреклама» зберігати рекламні засоби, незаконно вилучені у їх власника, безпідставно нав`язуючи свої послуги, які останнім не замовлялись, та вимагати їх оплати.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі не було доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також того, що його права, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем.

З огляду на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, апеляційний господарський суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог КП «Київреклама» до ФОП Бойка В.В. про стягнення 557 182,92 грн витрат на демонтаж та зберігання 18 рекламних засобів.

При цьому, судова колегія відхиляє доводи скаржника про порушення судом першої інстанції під час розгляду справи норм процесуального права, що, на його думку, виявилося у відмові в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.2019 відповідач звернувся до Господарського суду Черкаської області із заявою про зупинення провадження у справі, в якій просив повернутися до розгляду справи у підготовчому засіданні та зупинити провадження у даній справі до вирішення Окружним адміністративним судом м. Києва справи №640/8528/19 за позовом ФОП Бойка В.В до Управління з питань реклами про визнання незаконними та скасування наказів останнього про демонтаж рекламних засобів.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 195 ГПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1 - 3 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.

Враховуючи, що клопотання про зупинення провадження у справі з підстави, визначеної п. 5 ч. 3 ст. 227 ГПК України було заявлено відповідачем після закриття підготовчого засідання та початку розгляду справи по суті, про що свідчать протоколи судових засідань від 03.07.2019 та від 23.07.2019, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відмови в його задоволенні в силу приписів ч. 3 ст. 195 ГПК України.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час вирішення місцевим господарським судом клопотання про зупинення провадження у справі представник позивача у судовому засіданні таке клопотання не підтримував, покладаючись на розсуд суду.

Крім того, на переконання колегії суддів, розгляд Окружним адміністративним судом міста Києва справи №640/8528/19 не може бути перешкодою для встановлення усіх істотних обставин у даній господарській справі та не перешкоджає її розгляду, оскільки зібрані докази дозволяють суду самостійно встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом розгляду справи, що переглядається.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зокрема, щодо неправомірного надання судом першої інстанції оцінки діям суб`єкта владних повноважень, а також ненадання оцінки діям відповідача, яким не було отримано дозволів на розміщення зовнішньої реклами, не було погоджено розміщення рекламних засобів з власниками (балансоутримувачами) та не було внесено плату за тимчасове користування місцями, що перебувають у комунальній власності, на переконання колегії суддів, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 23.07.2019 у справі № 925/641/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга КП «Київреклама» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київреклама» на рішення Господарського суду Черкаської області від 23.07.2019 у справі № 925/641/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 23.07.2019 у справі № 925/641/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/641/19 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 23.12.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

С.Я. Дикунська