ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/6298/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Дроботової Т.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Консорціуму "Науково-виробниче об`єднання "Укргідроенергобуд"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2019 (головуючий суддя: Смірнова Л.Г., судді: Сулім В.В., Кропивна Л.В.) та на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2019 2019 (головуючий суддя: Смірнова Л.Г., судді Дідиченко М.А., Кропивна Л.В.)

за позовом Консорціуму "Науково-виробниче об`єднання "Укргідроенергобуд"

до Товариства з обмеженою діяльністю "Атіс-України"

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. Консорціум "Науково-виробниче об`єднання "Укргідроенергобуд" (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атіс-Україна" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості на загальну суму 248 508,40 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач передав, а відповідач прийняв для здійснення монтажних робіт товарно-матеріальні цінності на суму 248 508,40 грн. Проте вказані товарно-матеріальні цінності не змонтовані, позивачу не повернуті та вартість їх не сплачена. Позивач звертався до відповідача із відповідною претензією, в той же час всі вимоги позивача залишалися без задоволення. Внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, останній має перед позивачем заборгованість на загальну суму 248 508,40 грн.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 (суддя Демидов В.О.) позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено, що позивачем надано відповідачу монтажне обладнання на загальну суму 248 508,40 грн, що підтверджується актами приймання-передачі устаткування до монтажу. Оскільки відповідачем монтажне обладнання не повернуто, монтаж не здійснено, позовні вимоги позивача про повернення відповідачем вартості монтажного обладнання у розмірі 248 508,40 грн, є обґрунтованими.

2.2. Оскарженою постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2019 рішення суду першої інстанції скасовано. Прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до наданих апеляційному суду довіреностей, на підставі яких головному інженеру було надано право на отримання від позивача матеріальних цінностей згідно договору №38-01/2011-К від 12.09.2013, суд дійшов висновку, що між сторонами існували господарські відносини щодо здійснення монтажних робіт на підставі укладеного між сторонами договору субпідряду, тому вимоги позивача є безпідставними, оскільки правовідносини сторін мають регулюватися умовами укладеного дговору.

2.3. Оскарженою додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2019 заяву відповідача про розподіл судових витрат задоволено. Стягнуто з позивача на користь відповідача 24 905,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

Додаткова постанова мотивована тим, що розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Заперечення позивача спростовуються тим, що відповідачем було вказано попередній розрахунок витрат на правничу допомогу та скаржник заявляв про відшкодування йому понесених витрат, а самі заперечення за своєю суттю не є клопотанням про зменшення вказаних судових витрат.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи інших учасників справи

3.1. У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову від 19.09.2019 і додаткову постанову від 31.10.2019 апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Так, апеляційний суд незаконно, безпідставно, необґрунтовано не взяв до уваги той факт, що відповідач не скористався правом подання відзиву на позовну заяву, не подав до суду першої інстанції жодного доказу, при цьому апеляційний суд прийняв докази від відповідача без обґрунтування неможливості їх подання в суді першої інстанції. Апеляційний суд незаконно не прийняв додаткові докази, надані позивачем до відзиву на апеляційну скаргу, які спростовували твердження відповідача в апеляційній скарзі. Апеляційний суд, заперечуючи висновок суду першої інстанції про укладення сторонами договору у спрощений спосіб, не взяв до уваги, що для юридичної особи в силу вимог законодавства будь-який договір необхідно укладати в письмовій формі, обираючи при цьому між спрощеною формою чи повноцінним договором. Товарно-матеріальні цінності субпідрядником отримуються за поширеною практикою на підставі відповідних актів з метою забезпечення безперервності будівництва до укладення додаткової угоди до Договору субпідряду між сторонами, тобто сторони завчасно домовляються про укладення правочину про монтажні роботи у спрощений спосіб. Підписання актів прийняття матеріальних цінностей підтверджує факти замовлення відповідних робіт генпідрядником та зобов`язання щодо їх виконання з боку субпідрядника відповідно в подальшому, коли будуть затверджені Програми робіт, які є невід`ємними частинами Договору субпідряду на виконання будівель-монтажних, пусконалагоджувальних робіт в ході завершення будівництва гідроагрегатів №2 та №3 Дністровської гідроакумулюючої електростанції від 12.09.2013 №38-01/2011-К (Договір 1) та Договору субпідряду на виконання будівельних робіт від 25.08.2016 №3-01/2016 (Договір 2), укладених між сторонами. Тобто сторони, підписуючи акти приймання-передачі устаткування в монтаж, погоджували виконання та оплату монтажних робіт отриманого обладнання на виконання відповідного договору субпідряду, з урахуванням вимог Договору від 12.09.2013 та Договору від 25.08.2016. Сторони шляхом підписання актів приймання-передачі уклали проміжкові письмові правочини у спрощений спосіб для закріплення своїх намірів та подальших зобов`язань у рамках виконання укладених Договорів від 12.09.2013 та від 25.08.2016 і ці правочини не можуть відокремлюватись від основних Договорів, оскільки саме на підставі договорів субпідряду у сторін виникають зобов`язання щодо виконання монтажних робіт та їх оплати. Проте такі правочини повинні розглядатись окремо від Договорів 12.09.2013 та від 25.08.2016 щоб не нагромаджувати справу документами, що не стосуються конкретних спірних правочинів. Передане за актами устаткування не було повернуто позивачу. На даний час низка позицій обладнання, отриманого відповідачем також на підставі актів, що додавались до позовної заяви, змонтовано відповідачем, про що складені відповідні акти змонтованого обладнання. Відповідач є особою, що без достатньої правової підстави набула майно, оскільки Договори 1 і 2 припинили свою дію 30.06.2016 та 31.12.2017, тому підстава, на якій були прийняті цінності, відпала і суд першої інстанції вірно застосував приписи ст.1212 Цивільного кодексу України.

3.2. Позивач в касаційній скарзі також посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права при прийнятті додаткової постанови, якою стягнено з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу. Так позивач вказує, що відповідачем не було подано попередній орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, що може бути підставою для відмови у відшкодуванні вказаних витрат. Докази витрат на правничу допомогу мають подаватись до закінчення судових дебатів або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, якщо до закінчення судових дебатів сторона зробила про це заяву. Натомість відповідач подав заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу разом з доказами 17.10.2019, тому відповідач був позбавлений права на відшкодування витрат. Обставини поважності поновлення строків подання доказів спростовуються іншими доказами.

3.3. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу залишити її без задоволення, а постанову і додаткову постанову без змін зазначаючи, що апеляційний суд правильно взяв до уваги, що між сторонами не укладались угоди у спрощений спосіб, оскільки між сторонами був укладений Договір субпідряду №38-01/2011-К від 12.09.2013. Відносини, що виникли між позивачем і відповідачем є договором підряду, укладення якого в усній формі неможливе, а отже сторонами не було дотримано обов`язкової письмової форми. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно. Позивачем відповідно не доведено неможливість повернення безпідставно, на його думку, отриманого відповідачем майна.

Апеляційним судом вірно було відшкодовано відповідачу витрати на правничу допомогу. Відповідачем в апеляційній скарзі було зазначено про попередній розрахунок вказаних витрат у розмірі 25 000 грн. На підтвердження витрат були подані необхідні докази, обставини пропуску строку для подання заяви про ухвалення додаткового рішення і подання доказів витрат, є поважними.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами

4.1. За актом приймання-передачі устаткування до монтажу №88 від 19.07.2016 позивач передав відповідачу, а відповідач прийняв монтажне обладнання (конвектор електричний настінний «Термия», серія «Євро», ряд «Економ» зі штампованою решіткою N= 1,5 кВт ЭБНА - 1,5/230 С2 (с,ш) у кількості 2 шт. загальною вартістю 2121,02 грн без ПДВ, конвектор електричний настінний «Термия», серія «Євро», ряд «Економ» зі штампованою решіткою N=1,5 кВт ЭБНА - 1,5/230 С2 (с,ш) у кількості 2 шт. загальною вартістю 2121,02 грн без ПДВ, конвектор електричний настінний «Термия», серія «Євро», ряд «Економ» зі штампованою решіткою N=1,5 кВт ЭБНА - 1,5/230 С2 (с,ш) у кількості 2 шт. загальною вартістю 2121,02 грн без ПДВ).

Згідно із актом приймання-передачі устаткування до монтажу №94 від 10.08.2016, позивачем передано відповідачу монтажне обладнання (регулятор швидкості REB-IN) у кількості 1 шт. вартістю 1387,38 грн без ПДВ.

Відповідно до акту приймання-передачі устаткування до монтажу №97 від 10.08.2016 позивачем передано відповідачу проміжне реле CAD-50M7 у кількості 2 шт. загальною вартістю 1422,69 грн без ПДВ, клеми пружинні ABIRRN235U2GR у кількості 20 шт. загальною вартістю 346,29 грн без ПДВ.

За актом приймання-передачі устаткування до монтажу №99 від 10.08.2016 позивачем передано відповідачу в якості монтажного обладнання також одноплюсний автоматичний вимикач Acti 9, C60N-C2, A9F74102 у кількості 3 шт. загальною вартістю 581,18 грн без ПДВ, мініатюрне реле RXM 3AB2P7 у кількості 12 шт. загальною вартістю 2482,14 грн без ПДВ, реле часу RE11 RA MU у кількості 3 шт. загальною вартістю 4051,58 грн без ПДВ, незалежний розчеплювач МХ А9А26946 у кількості 3 шт. загальною вартістю 2965,98 грн без ПДВ, пустий однокнопковий пост, з 2 отворами діам. 22 мм. у кількості 3 шт. загальною вартістю 783,05 грн без ПДВ та допоміжний перемикач S2A у кількості 1 шт. загальною вартістю 2121,02 грн без ПДВ.

Відповідно до акту №21 на передачу обладнання в монтаж від 20.02.2014 позивачем передано відповідачу регулятор швидкості RTRD2 у кількості 2 шт. загальною вартістю 18394,48 грн без ПДВ, регулятор швидкості RTRЕ7 у кількості 4 шт. загальною вартістю 30337,80 грн без ПДВ.

За актом №77 на передачу обладнання в монтаж від 22.07.2014 позивачем також передано відповідачу тепловентилятор Tiger Р153, 15 Квт, у комплексі зі скобою LT22406, фірми Frico у кількості 7 шт. загальною вартістю 93677,48 грн без ПДВ.

Відповідно до акту на передачу обладнання в монтаж №84 від 13.08.2014 позивачем передано відповідачу блок керування припливної установки системи П21 (VENTO 60-30) VCB у кількості 1 шт. загальною вартістю 20777,33 грн без ПДВ та блок керування припливної установки системи П20 (VENTO 40-20) VCB у кількості 1 шт. загальною вартістю 21398,87 грн без ПДВ.

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем передано на користь відповідача монтажне обладнання за вказаними актами на загальну суму 248 508,40 грн з ПДВ, що підтверджується вказаними актами, підписаними повноважними представниками сторін.

4.2. 12.02.2019 позивачем на адресу відповідача направлено претензію про повернення товарно-матеріальних цінностей вартістю 248 508,40 грн в строк до 01.03.2019.

Відповідно до відповіді на претензію від 05.03.2019 відповідачем висловлено прохання про надання позивачем розшифрування у вигляді листа про те, які саме товарно-матеріальні цінності не було повернуто на вказану суму.

02.04.2019 позивачем направлено на адресу відповідача лист з перерахуванням товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 248 508,40 грн (з урахуванням ПДВ), які на думку позивача не були повернуті відповідачем із наданням відповідних актів приймання-передачі обладнання.

Вказана претензія та лист позивача відповідачем були залишені поза увагою.

4.3. Звертаючись до суду із позовом позивачем у позовній заяві вказано, що вказані вище товарно-матеріальні цінності, як не були змонтовані відповідачем, так і не були повернуті позивачу, вартість їх сплачена не була у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача вартості неповернутих товарно-матеріальних цінностей на суму 248 508,40 грн.

4.4. Апеляційним господарським судом встановлено, що між сторонами був укладений договір субпідряду №38-01/2011-К від 12.09.2013 на виконання будівельно-монтажних робіт в ході завершення будівництва гідроагрегатів №2 та №3 Дністровської гідроакумулюючої електростанції.

Пунктом 2.1 договору визначено, що генпідрядник доручає, а субпідрядник забезпечує відповідно до проектно-кошторисної документації умов договору, виконання будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт згідно погодженої сторонами програми робіт, що додається до договору та є його невід`ємною частиною.

Згідно пункту 2.2 договору субпідрядник зобов`язується своїми силами та за допомогою матеріально-технічних засобів виконувати будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи, що обумовлені в договорі, та затверджені проектно-кошторисною документацією.

Відповідно до пункту 2.4 договору, склад, обсяги, види, строки виконання, вартість робіт визначаються: кошторисною документацією - договірні ціни (додатки №1, №2); протоколом погодження договірної ціни (додаток №3); календарним графіком робіт (додаток №4); програмою робіт (додаток №5).

4.5. Апеляційним судом встановлено, що відповідно до довіреності №34 від 19.07.2016; довіреності №118 від 20.08.2014; довіреності №37 від 02.08.2016; довіреності №112 від 17.07.2014; довіреності №38 від 09.08.2016; довіреності №37 від 02.08.2016 головному інженеру Гнасько А.П. надано право на отримання від позивача цінностей згідно договору №38-01/2011-К від 12.09.2013 з відмітками, про те на підставі яких актів приймання-передачі устаткування до монтажу мала відбуватись передача обладнання.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Суд першої інстанції при прийнятті рішення про задоволення позову виходив з того, що відповідачем не повернуто монтажне обладнання, передане останньому за актами приймання-передачі, монтаж не здійснено, тому позовні вимоги позивача про повернення відповідачем вартості монтажного обладнання є обґрунтованими. При цьому в рішенні суд посилався на статті Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України щодо обов`язковості договору до виконання, виконання зобов`язання за договором належним чином, а також щодо зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно, а в разі неможливості відшкодувати його вартість.

5.2. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи в позові, виходив з того, що між сторонами існують субпідрядні відносини згідно Договору №38-01/2011-К від 12.09.2013, а матеріальні цінності, вказані в актах приймання-передачі, на які посилався позивач, відповідно до досліджених апеляційним судом довіреностей на приймання устаткування, передані відповідачу на підставі вказаного Договору.

Відповідно до приписів статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1). Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч.2).

При цьому статтею 840 Цивільного кодексу України передбачено можливість виконання роботи з матеріалу замовника.

В касаційній скарзі позивач зазначає, що судом першої інстанції вірно було застосовано статтю 1212 Цивільного кодексу України. За приписами вказаної статті особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Між тим позивачем не спростовано висновки суду про те, що передача майна за актами відбулась за Договором, тобто на відповідній правовій підставі, як і не спростовано, що вказана підстава відпала.

Посилання в касаційній скарзі про припинення 30.06.2016 дії Договору від 12.09.2013 також не свідчать про необхідність застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки в силу положень статей 526, 530, 545 цього Кодексу припинення строку дії договору не означає припинення зобов`язань за договором, а позивачем не доведено з урахуванням підтвердження документами факту передачі майна відповідачу на виконання укладеного між сторонами Договору, що припинення строку дії Договору припинило всі відносини сторін.

Крім того, за приписами статті 1212 Цивільного кодексу України потерпіла особа може вимагати від особи, яка набула майно без достатньої правової підстави, повернути потерпілому це майно, проте позовні вимоги заявлені про стягнення вартості майна без доведення неможливості повернути таке майна. А в касаційній скарзі зазначається, посеред іншого, що частина переданого майна змонтована, про що складено відповідні акти змонтованого обладнання, тобто відповідачем було застосовано вказане майно, для чого воно йому і передавалось.

В силу частин 1, 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Між тим доводи скаржника про те, що частина переданого майна вже змонтована, стосуються додаткової перевірки доказів, що до компетенції суду касаційної інстанції не віднесено.

5.3. Із встановлених судами обставин справи вбачається, що позивачем не доведено, що у відповідача у спірних правовідносинах замість повернення майна, отриманого за актами, виник обов`язок зі сплати позивачу його вартості.

При цьому, посилання місцевого господарського суду у своєму рішенні на статті Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України щодо обов`язковості договору до виконання, виконання зобов`язання за договором належним чином, а також щодо зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно, а в разі неможливості відшкодувати його вартість, є взаємовиключними, оскільки набуття майна може відбуватись або на правовій підставі згідно укладеного договору, або безпідставно без договору. Правова кваліфікація таких дій відповідно також повинна бути різною.

5.4. Посилання позивача на порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо подання сторонами доказів також не може бути підставою для скасування прийнятого рішення згідно приписів ст.310-312 Господарського процесуального кодексу України, оскільки позивачем не доведено, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у прийнятті доказів, які мають значення для справи і така відмова призвела до прийняття неправильного рішення. В касаційній скарзі не наведено доказів, які не були прийняті апеляційним судом і спростовують його висновки.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1). У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч.2). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.3). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ч.4).

5.5. Отже, у зв`язку з тим, що позивачем не обґрунтовано своїх вимог, а саме на якій підставі відповідач повинен сплатити йому вартість переданого майна, не спростовано висновків апеляційного суду та не доведено порушення апеляційним судом норм права, що є підставою для скасування прийнятного рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що касаційна скарга позивача з вимогами про скасування постанови апеляційного суду не може бути задоволена.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, зводяться до необхідності додаткової перевірки доказів, що відповідно до положень статті 300 частини 2 Господарського процесуального кодексу України у суді касаційної інстанції не допускається.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

5.6. Щодо посилань в касаційній скарзі на незаконність додаткової постанови, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає наступне.

Згідно з приписами ч.3 статті 233 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 244 цього Кодексу суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (ч.1). Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч.2).

Статтею 123 вказаного Кодексу передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з приписами статті 30 наведеного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (ч. 1). Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (ч. 2). При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За приписами частини 1 статті 126 ГПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.126 Кодексу).

У частині 3 статті 126 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження своїх витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції відповідачем були надані: договір про надання правової допомоги №1906 від 20.05.2019; додаткова угода №2 від 14.08.2019; рахунок №19 від 03.09.2019; акт надання послуг від 03.09.2019 №03092019; квитанція №N0UDZ4726M від 27.09.2019; додаткова угода №5 від 09.09.2019; рахунок №22 від 10.09.2019; акт надання послуг від 23.09.2019 №23092019-1; квитанція №N0UDZ4708М від 27.09.2019; додаткова угода №7 від 18.09.2019; рахунок №28 від 23.09.2019; акт надання послуг від 23.09.2019 №23092019-3; квитанція №N0UDZ4699М від 27.09.2019; додаткова угода №8 від 20.09.2019; рахунок №27 від 23.09.2019; акт надання послуг від 23.09.2019 №23092019-4; квитанція №N0UDZ469lМ від 27.09.2019; лист ПАТ АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 27.09.2019.

Вказаними доказами підтверджується надання відповідачу послуг адвоката на суму 24 905,00 грн, які відповідачем були сплачені.

Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 Кодексу).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.126 Кодексу).

Із матеріалів справи та із оскарженої додаткової постанови апеляційного суду вбачається, що позивачем не доведено неспівмірності визначених відповідачем витрат, в прохальній частині позивач просить відмовити відповідачу у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу з підстав не подання попереднього розрахунку та пропущення строку для подання доказів вказаних витрат.

При цьому, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Постанова апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача, в якій було зазначено про орієнтовну вартість витрат на правову допомогу в розмірі 25 000 грн і про те, що докази на підтвердження витрат будуть подані під час розгляду справи, була винесена 19.09.2019.

Заява про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на правничу допомогу була подана до апеляційного суду 30.09.2019. Дана заява була залишена без розгляду у зв`язку з пропущенням строку для подання доказів на підтвердження судових витрат на правничу допомогу.

Повторно подана заява про розподіл судових витрат з клопотанням про поновлення пропущеного строку була прийнята та призначена до розгляду у судовому засіданні у зв`язку з визнанням апеляційним судом поважності пропуску строку для подання доказів судових витрат відповідача на правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст.119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, апеляційний суд мав право поновити відповідачу строк для подання доказів витрат на правничу допомогу у зв`язку з визнанням поважними причини пропуску процесуального строку.

Відповідно до чт.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Заперечуючи проти доводів скаржника суд апеляційної інстанції в оскарженій додаткові постанові зазначив, що відповідачем було своєчасно заявлено про відшкодування витрат на правову допомогу, про що було зазначено у постанові суду, прийнятій по суті спору.

Скаржник цих обставин не спростував.

Враховуючи викладене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає, що апеляційним судом було винесено законне рішення у формі додаткової постанови про стягнення з позивача на користь відповідача його витрати на правничу допомогу, оскільки у справі в позові відмовлено, витрати відповідача підтверджені належними доказами, про подання яких суду відповідачем було заявлено в апеляційній скарзі, і строк для подання яких апеляційним судом було поновлено, а обґрунтованого клопотання про зменшення вказаних витрат позивачем не заявлялось.

Отже підстав скасовувати оскаржену додаткову постанову, немає.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч.1). Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (ч.2).

З огляду на викладене доводи, викладені у касаційній скарзі, не дають правових підстав для скасування оскаржених судових рішень, а доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, узгоджуються із висновками суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим постанова апеляційного суду має бути залишена без змін, а касаційна скарга позивача - без задоволення.

Додаткова постанова про розподіл судових витрат апеляційного суду також має бути залишена без змін.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Відповідно до приписів статті 129 частини 4, статті 315 частини першої пункту 4 підпункту "в" Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд касаційної скарги у справі належить покласти на заявника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 315, 317 Господарським процесуальним кодексом України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Консорціуму "Науково-виробниче об`єднання "Укргідроенергобуд" залишити без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2019 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2019 у справі Господарського суду міста Києва № 910/6298/19, залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Т.Б. Дроботова