ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2019 р. м. Київ Справа № 911/2735/19

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Третьякової О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

справу № 911/2735/19

За позовомВишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа (07300, Київська обл., м. Вишгород, вул. Кургузова, 3-В)
ДоФізичної особи підприємця Сироватки Валентини Миколаївни ( АДРЕСА_1 )
Простягнення 38783,76 грн.
без повідомлення учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Вишгородське районне комунальне підприємство Вишгородтепломережа звернулося до суду з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця Сироватки Валентини Миколаївни 22666,22 грн боргу з оплати вартості поставленої відповідачеві у 2016 (листопад, грудень), 2017 (січень, лютий, березень, жовтень, листопад, грудень), 2018 (січень, лютий, березень, жовтень, грудень), 2019 (січень, лютий, березень) роках теплової енергії за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 29.10.2014 №22814,а також 13419,68 грн пені, нарахованої з 21.11.2018 по 20.10.2019, 248,70 грн 3 % річних, нарахованих з 21.12.2016 по 21.04.2019 та 2449,16 грн інфляційних втрат, нарахованих з липня 2017 року по серпень 2019 року.

Позовні вимоги мотивовані необхідністю захисту майнових прав позивача з огляду на порушенням відповідачем грошових зобов`язань в частині своєчасної та належної оплати поставленої йому теплової енергії.

На підтвердження заявлених вимог суду було подано договір на постачання теплової енергії у гарячій воді від 29.10.2014 ТП№22814 з додатками, рахунки на оплату та акти надання послуг за спірний період, претензію про оплату боргу, докази направлення споживачеві рахунків, актів та претензії. Розрахунок ціни позову вміщено у тексті позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.11.2019 відкрито провадження у справі № 911/2735/19, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у зв`язку з малозначністю в порядку п.1 ч.5 ст.12, ч.1 ст.247, ч.1 ст.250 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу - строк для подання відповіді на відзив тощо.

В установлений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, хоча про постановлення ухвали від 11.11.2019 №911/2735/19 та наявність у провадженні суду справи про стягнення боргу був повідомлений своєчасно та належним чином (повідомлення про вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі з відміткою про її отримання 19.11.2019 в матеріалах справи).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Керуючись наведеною нормою процесуального законодавства, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про наявність у провадженні суду справи з позовними вимогами до нього, не подав до суду відзив на позов у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, а матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору.

Вимог про розгляд справи в судовому засіданні за участю представників сторін після винесення ухвали про відкриття провадження у справі до суду не надходило.

Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

29.10.2014 Вишгородське районне комунальне підприємство Вишгородтепломережа в якості постачальника та Фізична особа - підприємець Сироватка Валентина Миколаївна в якості споживача уклали договір на постачання теплової енергії у гарячій воді ТП№22814 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 цього договору постачальник, який одночасно являється виробником, транспортувальником та постачальником теплової енергії зобов`язується надавати споживачеві теплову енергію у гарячій воді, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати теплову енергію за встановленими тарифами, у строки та на умовах передбачених цим договором.

Строк дії договору встановлено у розділі 11, де вказується, що договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 28.10.2015 і поширює свою дію на правовідносини сторін, що виникли з початку фактичного постачання теплової енергії споживачу. При цьому, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде заявлено однією зі сторін.

Згідно з п.1.2 договору постачальник та споживач виконують зобов`язання за договором згідно з умовами цього договору та відповідно до Закону України Про теплопостачання, Правил користування тепловою енергією (ПКТЕ) та Правил технічної експлуатації систем теплопостачання комунальної енергетики України (ПТЕСТКЕУ).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що теплова енергія постачається споживачу у вигляді гарячої води в обсягах та за тарифом згідно з додатком 1 до цього договору та при виконанні вимог п.4.2.1, п.4.2.2 договору.

Адреса, об`єм, опалювальна площа та теплове навантаження об`єктів споживача вказані в додатку 3 до цього договору (п. 2.6 договору).

Відповідно до додатку 3 Довідка про будівлі та споруди ФОП Сироватка В.М. до договору теплова енергія у вигляді гарячої води постачалась позивачем до офісного приміщення кафе площею 118,82 м кв, що розташоване за адресою: Київська обл., смт. Димер, вул. Шевченка, 28.

У розділі 6 договору щодо порядку обліку теплової енергії сторони погодили, серед іншого, що облік споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку або відповідно до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні (КТМ 204), затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства України від 14.12.1993 (п.6.1). Споживач, що має прилади обліку, щомісячно до 30 числа поточного місяця подає постачальнику звіт про фактичне споживання теплової енергії (п.6.3).

Визначений договором порядок розрахунків передбачає, що:

- розрахунковим періодом є календарний місяць (п.7.1);

- нарахування за спожиту теплову енергію проводиться постачальником, у разі наявності приладів обліку теплової енергії, за фактично використану теплову енергію згідно з показниками приладів обліку, у разі відсутності (виходу з ладу) приладів обліку теплової енергії, розрахунковим способом згідно з п.6.6 цього договору (п.7.2);

- споживач, у разі наявності приладів обліку теплової енергії, не пізніше 30 числа поточного місяця складає постачальнику письмовий звіт про фактично використану теплову енергію (п.7.3);

- оплата за теплову енергію здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом перерахування їх на розрахунковий рахунок постачальника згідно з рахунком на оплату та актом виконаних робіт (п.7.4);

- остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію здійснюється до 20-го числа місяця наступного за звітним (розрахунковим) п.7.5);

- обов`язок отримати рахунок та акт виконаних робіт для оплати покладається на споживача (п.7.6).

За твердженнями позивача, не запереченими відповідачем, заяв про припинення строку дії договору жодна зі сторін одна одній не направляла, а тому договір є пролонгованим і чинним у спірний період.

Також, позивач зазначив, що будинок, в якому знаходиться приміщення, що використовується відповідачем і за адресою якого для Фізичної особи підприємця Сироватки В.М. постачається теплова енергія, обладнаний приладом обліку теплової енергії, а тому нарахування проводилося відповідно до показань цього приладу обліку.

Договір, з якого виник спір, за своєю правовою природою є договором поставки. Так, згідно зі ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

З аналізу вищенаведених положень законодавства слідує, що до правовідносин сторін, що виникли з договору від 29.10.2014, підлягають застосуванню як загальні положення про зобов`язання, так і, серед іншого, норми, якими регулюються правовідносини з договору купівлі-продажу.

Спір у справі виник у зв`язку з несвоєчасним та неналежним виконанням відповідачем обов`язку з оплати вартості поставленої йому теплової енергії.

Як вказує позивач, порушення порядку сплати теплової енергії за договором мало місце з жовтня 2016 року. Так, за листопад 2016 року несплачена заборгованість становить 1084,08 грн, за грудень 2016 року 1400,29 грн, за січень 2017 року 1617,42 грн, за лютий 2017 року 1607,28 грн, за березень 2017 року 1332,68 грн, за жовтень 2017 року -211,68 грн, за листопад 2017 року 1078,80 грн, за грудень 2017 року 1448,90 грн, за січень 2018 року 1852,13 грн, за лютий 2018 року 1726,73 грн, за березень 2018 року 1925,44 грн, за жовтень 2018 року 194,86 грн, за грудень 2018 року 3007,33 грн, за січень 2019 року 1770,29 грн, за лютий 2019 року 1227,58 грн, за березень 2019 року 1180,73 грн, всього: 22666,22 грн.

На підтвердження обставин постачання теплової енергії відповідачу та її отримання споживачем до позовної заяви приєднано рахунки на оплату №1674 від 28.11.2016 на суму 1084,08 грн, №1975 від 27.12.2016 на суму 1166,91 грн, №168 від 28.01.2017 на суму 1617,42 грн, №490від 28.02.2017 на суму 1607,28 грн, №818 від 31.03.2017 на суму 1332,68 грн, №1265 від 31.10.2017 на суму 211,68 грн, №1530 від 29.11.2017 на суму 1078,80 грн, №1844 від 29.12.2017 на суму 1448,90 грн, №231 від 31.01.2018 на суму 1852,13 грн, №490 від 28.02.2018 на суму 1726,73 грн, №761 від 31.03.2018 на суму 1925,44 грн, №1323 від 31.10.2018 на суму 194,86 грн, №1843від 31.12.2018 на суму 3700,22 грн, №176 від 31.01.2019 на суму 1770,29 грн, №514 від 28.02.2019 на суму 1227,58 грн, №713 від 31.03.2019 на суму 1180,73 грн, а також акти надання послуг №1885 від 28.11.2016 на суму 1084,08 грн, №2211 від 27.12.2016 на суму 1400,29 грн, №167 від 28.01.2017 на суму 1617,42 грн, №489 від 28.02.2017 на суму 1607,28 грн, №841 від 31.03.2017 на суму 1332,68 грн, №1374 від 31.10.2017 на суму 211,68 грн, №1671 від 29.11.2017 на суму 1078,80 грн, №1975 від 29.12.2017 на суму 1448,90 грн, №238 від 31.01.2018 на суму 1852,13 грн, №497 від 28.02.2018 на суму 1726,73 грн, №770 від 31.03.2018 на суму 1925,44 грн, №1440 від 31.10.2018 на суму 194,86 грн, №1987 від 31.12.2018 на суму 3508,55 грн, №176 від 31.01.2019 на суму 1770,29 грн, №523 від 28.02.2019 на суму 1227,58 грн, №730 від 31.03.2019 на суму 1180,73 грн.

Також, позивач надав фіскальні чеки, списки згрупованих внутрішніх поштових відправлень та списки згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів на підтвердження обставин надсилання відповідачу за його місцезнаходженням рахунків на оплату та актів наданих послуг, хоча обов`язок їх отримання самостійно був покладений на споживача за умовами укладеного сторонами договору.

З поданих доказів судом встановлено, що протягом спірного періоду позивач поставив, а відповідач спожив теплову енергію загальною вартістю 23167,44 грн., що підтверджується вищевказаними рахунками на оплату та актами наданих послуг. При цьому, суд враховує, що акти наданих послуг не підписані відповідачем, проте приймає їх як належний доказ передачі-приймання теплової енергії, оскільки за умовами укладеного договору обов`язок отримати рахунок та акт виконаних робіт для оплати теплової енергії був покладений на відповідача (споживача), тоді як позивач не був зобов`язаний надсилати такі документи відповідачеві.

Крім того, суд зауважує, що вартість переданої відповідачеві теплової енергії у грудні 2018 року за актом надання послуг №1987 від 31.12.2018 та рахунком на оплату №1843 від 31.12.2018 становить 3508,55 грн, а не 3007,33 грн як зазначає позивач, використовуючи для розрахунків суму 3007,33 грн без урахування податку на додатну вартість, тоді як підстав не включати до вартості теплової енергії за грудень 2018 року 501,22 грн податку на додану вартість він не навів.

Оскільки позивач провів розрахунок простроченої за грудень 2018 року суми боргу, використавши меншу вартість теплової енергії, ніж та, що відповідає первинним бухгалтерським документам, а суд не вправі виходити за межі позовних вимог, суд не вбачає у цьому порушень майнових або ж процесуальних прав відповідача.

Обов`язок відповідача зі своєчасної та повної оплати спожитої теплової енергії встановлений у п.4.2.2, 7.4, 7.5 договору сторін.

Згідно з ч.1-2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням порядку проведення розрахунків відповідач повинен був здійснити оплату поставленої за договором теплової енергії не пізніше 20-го числа кожного із визначених позивачем місяців прострочення.

Доказів оплати теплової енергії, поставленої у листопаді, грудні 2016 року, січні, лютому, березні, жовтні, листопаді, грудні 2017 року, січні, лютому, березні, жовтні, грудні 2018 року, січні, лютому, березні 2019 року суду надано не було.

Ухвалою про відкриття провадження у справі позивачу було запропоновано надати суду банківську виписку, в якій відображено рух грошових коштів, які надходили від відповідача за договором від 29.10.2014 №22814. У відповідь позивач подав заяву №1130/08 від 25.11.2019, в якій повідомив про неможливість надання такої виписки, оскільки кошти від відповідача не надходили.

Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач, який належним чином повідомлявся про відкриття провадження у справі та про наявність спору з грошовими вимогами до нього, не надав суду доказів відсутності заявленої до стягнення суми заборгованості або ж доказів її перерахування на користь позивача, так само як і інших доказів належного виконання грошових зобов`язань за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді від 29.10.2014 ТП №22814 у спірний період.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач виконав свої зобов`язання за договором, тоді як відповідач порушив грошові зобов`язання та не оплатив поставлену йому теплову енергію, вартістю 23167,44 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення 22666,22 грн основного боргу є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з урахуванням таких норм законодавства.

Частиною 1 ст.175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарського кодексу України.

Згідно з ст.526 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст.525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст.610 Цивільного кодексу України вказується, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Крім суми основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 13419,68 грн пені, нарахованої з 21.11.2018 по 20.10.2019, 248,70 грн 3 % річних, нарахованих з 21.12.2016 по 21.04.2019 та 2449,16 грн інфляційних втрат, нарахованих з липня 2017 року по серпень 2019 року.

Згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.216 Господарського кодексу України передбачено господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин, яку останні несуть за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями ст.217 Господарського кодексу України визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, як-то відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Штрафні санкції визначаються ч.1 ст.230 Господарського кодексу України як господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Обов`язок зі сплати договірної неустойки у вигляді пені сторони погодили у п.8.4 договору, де вказується, що у разі несплати або несвоєчасної сплати за спожиту теплову енергію у строки, визначені у цьому договорі, споживач сплачує на користь постачальника за весь час прострочення пеню у розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше ста відсотків загальної суми боргу. Строк обчислення пені подовжується до моменту фактичної сплати заборгованості.

З огляду на встановлені судом обставини прострочення відповідача, позовні вимоги щодо стягнення 3% річних, інфляційних нарахувань і пені є правомірними та обґрунтованими.

Однак, перевіривши здійснений позивачем розрахунок ціни позову у цій частині позовних вимог, суд зазначає наступне.

Пеню позивач розрахував з дотриманням положень ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, де передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, пеню позивач нарахував за порушення строків оплати теплової енергії, поставленої відповідачеві у жовтні і грудні 2018 року, у січні, лютому і березні 2019 року за шість місяців прострочення, застосувавши договірну неустойку у розмірі, встановленому п.8.4 договору 1% від суми простроченого платежу.

На виконання вимог процесуального законодавства щодо поставлення судом законного та обґрунтованого рішення, судом проведено власний розрахунок пені з урахуванням приписів Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, тобто, виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України.

Так, у ст.1 названого Закону унормовано, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. При цьому, ст.2 цього ж Закону чітко визначено, що розмір пені, передбачений ст.1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, відповідно до уточненого розрахунку суду, проведеного із застосуванням подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за заявлений позивачем період прострочення пеня за порушення строків розрахунку становить 1291,04 грн, а не 13419,68 грн.

Крім того, суд провів уточнений розрахунок нарахувань за ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, згідно з яким розмір 3 % річних за період прострочення відповідача становить 782,31 грн, а не 248,70 грн, як визначив позивач, інфляційних втрат 2677,88 грн, а не 2449,16 грн як розрахував позивач.

У зв`язку з тим, що суд не вправі виходити за межі позовних вимог, позов в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат задовольняється відповідно до розрахунку позивача, в частині пені відповідно до розрахунку суду.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задовольняються частково, а судові витрати зі сплати судового збору покладаються на сторін пропорційно до розміру задоволених вимог відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Інших судових витрат, крім судового збору, для їх покладення на відповідача, позивач не заявив.

Керуючись ст. 73-80, 128, 166, 178, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа до Фізичної особи підприємця Сироватки Валентини Миколаївни про стягнення 38783,76 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця Сироватки Валентини Миколаївни на користь Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа 22666 (двадцять дві тисячі шістсот шістдесят шість) грн 22 коп. боргу, 1291 (одну тисячу двісті дев`яносто одну) грн 04 коп. пені, 248 (двісті сорок вісім) грн 70 коп. 3 % річних, 2449 (дві тисячі чотириста сорок дев`ять) грн 16 коп. інфляційних втрат та 1320 (одну тисячу триста двадцять) грн 25 коп. судового збору.

3. Відмовити у задоволенні позовних вимог Вишгородського районного комунального підприємства Вишгородтепломережа до Фізичної особи підприємця Сироватки Валентини Миколаївни про стягнення 12128 (дванадцяти тисяч ста двадцяти восьми) грн 64 коп. пені.

Позивач Вишгородське районне комунальне підприємство Вишгородтепломережа (07300, Київська обл., м. Вишгород, вул. Кургузова, 3-В, ідентифікаційний код 13713569).

Відповідач Фізична особа підприємець Сироватка Валентина Миколаївна ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд Київської області протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О. Третьякова