УХВАЛА

26 грудня 2019 року

м. Київ

Справа № 917/648/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Банаська О. О. - головуючого, суддів - Білоуса В. В., Погребняка В. Я.

розглянув матеріали касаційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2019

у складі колегії суддів: Мартюхіної Н. О. (головуючої), Плахова О. В., Шутенко І. А.

та на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 10.09.2019

у складі судді Іванко Л. А.

у справі за заявою Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія Докучаєвські чорноземи",

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

10.12.2019 Головне управління Державної фіскальної служби у Полтавській області звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою від 10.12.2019 № 812 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 та на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 у справі № 917/648/18 в частині стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на користь арбітражного керуючого Болтіка Сергія Михайловича грошової винагороди у розмірі 23 779,16 грн.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 917/648/18 визначено склад колегії суддів: Банаська О. О. (головуючого), суддів - Білоуса В. В., Погребняка В. Я., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2019.

Розглянувши матеріали касаційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 та ухвалу Господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 у справі № 917/648/18, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Зі змісту статей 55, 129 Конституції України вбачається, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ЄСПЛ) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Суд зазначає, що право на доступ до суду є одним із аспектів права на суд згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції ЄСПЛ та повинно бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним чи ілюзорним" (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 у справі "Беллє проти Франції"). Це міркування набуває особливої актуальності у контексті гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції ЄСПЛ, з огляду на почесне місце, яке в демократичному суспільстві посідає право на справедливий суд. Водночас, право на доступ до суду, закріплене у статті 6, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 Конвенції ЄСПЛ, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства (далі - Кодекс), який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Отже, законодавцем за темпоральним критерієм визначено пряму дію норм Кодексу України з процедур банкрутства та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу 21.10.2019 перебувають на стадії санації.

Під час розгляду апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 про стягнення з кредиторів, зокрема, з Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на користь арбітражного керуючого Болтіка С. М. грошової винагороди у розмірі 23 779,16 грн

Східний апеляційний господарський суд правильно керувався статтею 115 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до набрання чинності 21.10.2019 Кодексом, оскільки в силу наданих йому процесуальним законом повноважень суд апеляційної інстанції перевіряв законність й обґрунтованість прийнятої місцевим судом ухвали від 10.09.2019 та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, чинних на момент винесення оскаржуваної ухвали у справі № 917/648/18.

Разом з тим, питання можливості касаційного оскарження постанови Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 у справі № 917/648/18, прийнятої після набрання чинності з 21.10.2019 Кодексом, вирішується із застосуванням норм цього Кодексу, які мають пряму дію у часі та передбачають особливості оскарження судових рішень у процедурі банкрутства.

Так, частиною третьою статті 9 Кодексу визначено, що у касаційному порядку не підлягають оскарженню постанови апеляційного господарського суду, прийняті за результатами перегляду судових рішень, крім: ухвали про відкриття провадження у справі про банкрутство, ухвали за результатами розгляду грошових вимог кредиторів, ухвали про закриття провадження у справі про банкрутство, а також постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. Скарги на постанови апеляційних господарських судів, прийняті за результатами оскарження ухвал господарського суду у справах про банкрутство, які не підлягають оскарженню окремо, можуть включатися до касаційної скарги на ухвали, постанови у справах про банкрутство, що підлягають оскарженню.

Згідно з частиною третьою статті 3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Отже, приписами Кодексу України з процедур банкрутства не передбачено можливості оскарження в касаційному порядку постанови апеляційного суду, прийнятої за результатом апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про стягнення з кредитора грошової винагороди на користь арбітражного керуючого.

Аналогічна правова норма містилася у частині третій статті 8 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який діяв до 21.10.2019 та за приписами якого здійснювався розгляд клопотання арбітражного керуючого Болтика С. М. про стягнення з ініціюючого кредитора грошової винагороди та відшкодування витрат.

Такого ж висновку щодо застосування частини третьої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства дійшов Верховний Суд, зокрема в ухвалах від 18.11.2019 у справі №910/26972/14, від 09.12.2019 у справі № 911/397/16 .

Виходячи з норм частини третьої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства, чинного на момент звернення Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області із касаційною скаргою у справі № 917/648/18 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 та на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 в частині стягнення з Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на користь арбітражного керуючого Болтіка С. М. грошової винагороди у розмірі 23 779,16 грн, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення місцевого та апеляційного судів не можуть бути об`єктом перегляду в касаційному порядку, позаяк у разі здійснення їх касаційного перегляду касаційний суд буде діяти не як суд, встановлений законом.

Зазначене відповідає загальновизнаному положенню про дію процесуальних норм у часі, згідно з яким незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (частина третя статті 3 ГПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи наведене Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 та на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 у справі № 917/648/18 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України та частини третьої статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 1 частини першої статті 293, статтею 326 Господарського процесуального кодексу України, частиною третьою статті 9 Кодексу України з процедур банкрутства, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на постанову Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 та на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 у справі № 917/648/18.

2. Копію ухвали надіслати учасникам справи, Головному управлінню Державної фіскальної служби у Полтавській області із матеріалами касаційної скарги та доданими до неї матеріалами.

3. Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. О. Банасько

Судді В. В. Білоус

В. Я. Погребняк