УХВАЛА

24 грудня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/10734/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Баранець О.М., Стратієнко Л.В.

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля-В"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Мудрий С.М.)

від 23.10.2018

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Пономаренко Є.Ю.; судді: Руденко М.А., Дідиченко М.А.)

від 18.03.2019

у справі № 910/10734/18

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Земельний Девелопмент"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Поділля-В"

про визнання договорів купівлі-продажу майнових прав недійсними,

за участю представників учасників справи:

позивача - Довжик Д.В.

відповідача - Клим В.І.

третьої особи - не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Земельний Девелопмент" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав укладених між ТОВ "Земельний Девелопмент" та ТОВ "Нафта-Поділля" (правонаступником якого є ТОВ "Поділля-В"), а саме:

- договір №7/7 від 10.01.2017, предметом якого є майнові права на нежитлове приміщення, загальною площею 43,3 кв.м. в будинку №164А по вул. Київській у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101);

- договір №218 від 08.12.2016, предметом якого є майнові права на приміщення №126, загальною площею 125,6 кв.м. в будинку №164 по вул. Київська у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101);

- договір №215 від 08.12.2016, предметом якого є майнові права на приміщення №121, загальною площею 163,7 кв.м. в будинку №164 по вул. Київська у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101);

- договір №216 від 08.12.2016, предметом якого є майнові права на приміщення №122, загальною площею 56,8 кв.м. в будинку №164 по вул. Київська у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101);

- договір №217 від 08.12.2016, предметом якого є майнові права на приміщення №125, загальною площею 149,6 кв.м. в будинку №164 по вул. Київська у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані договори укладені директором ТОВ "Земельний Девелопмент" Вальчук О.І. з перевищенням повноважень, передбачених статутом товариства. Також, як на підстави недійсності вказаних договорів позивач вказував на їх удаваність та відсутність нотаріального посвідчення. Порушення своїх прав обґрунтовує тим, що оспорювані договори не відповідають інтересам позивача, як учасника статутного капіталу, оскільки реальна ринкова вартість нерухомості, яка є предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу майнових прав становила 6 737 500,00 грн, що б і відповідало інтересам позивача як учасника статутного капіталу ТОВ "Земельний Девелопмент". Натомість фактична сума оспорюваних договорів склала лише 860 000,00 грн. Матеріально-правовою підставою визначено статті 92, 203, 215, 238, 241 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 у справі №910/10734/18 позов задоволено повністю. Суд визнав недійсними договори купівлі-продажу майнових прав, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Земельний Девелопмент" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафта-Поділля" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Поділля-В"), а саме:

- договір №7/7 від 10.01.2017, предметом якого є майнові права на нежитлове приміщення, загальною площею 43,3 кв.м. в будинку №164А по вул. Київській у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101);

- договір №218 від 08.12.2016, предметом якого є майнові права на приміщення №126, загальною площею 125,6 кв.м. в будинку №164 по вул. Київська у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101);

- договір №215 від 08.12.2016, предметом якого є майнові права на приміщення №121, загальною площею 163,7 кв.м. в будинку №164 по вул. Київська у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101);

- договір №216 від 08.12.2016, предметом якого є майнові права на приміщення №122, загальною площею 56,8 кв.м. в будинку №164 по вул. Київська у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101);

- договір №217 від 08.12.2016, предметом якого є майнові права на приміщення №125, загальною площею 149,6 кв.м. в будинку №164 по вул. Київська у м. Вінниці (номер об`єкта Державному реєстрі прав 101).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 рішення залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з доведеності позивачем обставин перевищення повноважень директором ТОВ "Земельний Девелопмент" Вальчук О.І. при укладенні оскаржуваних договорів, а також відсутності схвалення спірних правочинів. Крім того, судом враховано, що на момент укладення оспорюваних договорів Вальчук О.І. одночасно обіймала посади директора ТОВ "Земельний Девелопмент" та ТОВ "Нафта-Поділля", що підтверджується Витягами з державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Оспорювані договори купівлі-продажу майнових прав є недійсними з підстав того, що Вальчук О.І. не була належним чином уповноваженою особою діяти від імені товариства, про що було відомо покупцеві.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019, ТОВ "Поділля-В" подало касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані рішення місцевого суду та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля-В":

- судом першої інстанції не було виконано обов`язок належного повідомлення сторони про дату та час судового засідання, що було проігноровано судом апеляційної інстанції;

- суд апеляційної інстанції мав би прийти до висновку, що фактично позивачем було схвалено оскаржувані договори купівлі-продажу майнових прав, оскільки доказів невиконання покупцем цієї умови договору або ж неприйняття оплати за оскаржуваними договорами позивачем, повернення коштів на розрахунковий рахунок покупця, що свідчило б про не схвалення та не прийняття до виконання означеного договору позивачем, матеріали справи не містять;

- незаконно судами не було взято до уваги платіжні доручення, якими підтверджується виконання оскаржуваних договорів.

Ухвалою Верховного Суду від 22.04.2019 відкрито касаційне провадження та призначено до розгляду касаційну скаргу ТОВ "Поділля-В" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 у справі № 910/10734/18.

Ухвалою Верховного Суду від 11.06.2019 у справі №910/10734/18 зупинено касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Поділля-В" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 до прийняття відповідного рішення Великою Палатою Верховного Суду у справі №911/2129/17.

Ухвалою Верховного Суду від 09.12.2019 касаційне провадження поновлено та призначено до розгляду касаційну скаргу ТОВ "Поділля-В" у справі № 910/10734/18.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 та від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17 відступила від правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.05.2018 у справі №923/20/17 та дійшла висновку, що договори, укладені посадовою особою товариства без передбаченої статутом згоди загальних зборів, не порушують прав та інтересів учасників такого товариства оскільки:

- згода загальних зборів товариства на укладення договору є згодою органу управління товариства, який діє від імені товариства. Повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які діяти від імені товариства права не мають;

- за договором, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство як сторона договору. При цьому, правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється;

- підписання генеральним директором оспорюваних договорів без передбаченої статутом згоди загальних зборів цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав його учасника, оскільки генеральний директор діяв саме від імені товариства, а не його учасників.

Такого ж висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.12.2019 у справі №904/10956/16 зазначила, якщо позивач, який є учасником ТОВ "ХК "Інтермет", що володіє часткою у розмірі 3,5 % статутного капіталу цього товариства, вважає свої корпоративні права порушеними внаслідок укладення оспорюваного договору, він не позбавлений права (разом з іншими учасниками) у будь-який час ініціювати питання щодо скликання позачергових зборів учасників товариства з метою належного реагування на факт укладення такого договору та розгляду питання щодо порушення або не порушення прав та законних інтересів товариства (його учасників). Якщо збори учасників товариства дійдуть висновку про порушення укладеним договором купівлі-продажу прав та законних інтересів товариства останнє вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 83 постанови).

Належним способом захисту права учасника юридичної особи може бути також подання ним (зокрема разом з іншими учасниками, яким належить 10 і більше відсотків статутного капіталу товариства) позову в інтересах юридичної особи до її посадової особи про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи на підставі пункту 12 частини першої статті 20, статті 54 ГПК України (пункт 84 постанови).

Якщо учасник товариства не може звернутися з позовом до посадової особи від імені товариства, бо розмір його частки є недостатнім для цього з огляду на вимоги частини першої статті 54 ГПК України, то такий учасник вправі вийти з товариства і вимагати виплати йому вартості частки, а також подати позов до самого товариства та/або його учасників, якщо він вважає, що рішенням загальних зборів учасників товариства щодо відчуження майна йому було завдано збитки (пункт 85 постанови).

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розглядаючи справи у спорах, що виникли між господарським товариством та одним із його учасників, суди мають враховувати, що інтереси товариства можуть не збігатися з інтересами окремих його учасників, а інтереси учасників товариства також не завжди збігаються (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 та від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16). Тому, вирішуючи питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту, суди мають враховувати баланс інтересів усіх учасників і самого товариства, уникати зайвого втручання в питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішенням загальних зборів учасників товариства, надавати оцінку добросовісності інших учасників, права яких в разі задоволення позовних вимог можуть бути порушені.

Відповідно до частини четвертої статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Частиною четвертою статті 303 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

Колегія суддів, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення, з врахуванням норм матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшла висновку про необхідність відступити від викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №916/2084/17, від 15.10.2019 у справі №905/2559/17, від 03.12.2019 у справі №904/10956/16 правового висновку, з огляду на таке.

Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права.

Завданням господарського судочинства згідно зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Згідно із частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності.

Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними. З аналізу положень статті 16 Цивільного кодексу України та статті 4 Господарського процесуального кодексу України, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Окрім того, як зазначалося вище відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

За змістом пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (пункт 4 частини першої статті 12 у попередній редакції Господарського процесуального кодексу України) господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Тобто незалежно від суб`єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, такий спір підвідомчий господарським судам.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просить визнати недійсним договори купівлі-продажу майнових прав на нежитлові приміщення, стороною яких він не є.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що оспорювані договори не відповідають інтересам позивача, як учасника статутного капіталу, оскільки реальна ринкова вартість нерухомості, яка є предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу майнових прав становила 6 737 500,00 грн, що б і відповідало інтересам позивача в отриманні прибутку від господарської діяльності товариства.

Згідно зі статтею 167 Господарського суду України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

З аналізу положень статті 167 Господарського суду України вбачається, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації. Зазначені права учасників господарського товариства є складними. До них належать як майнові (право на частку прибутку, право на оплату вартості майна при виході з товариства тощо), так і немайнові права (право брати участь в управлінні справами товариства, право виходу із товариства тощо), визначені законом та установчими документами.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 115 Цивільного кодексу України господарське товариство є власником:

1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу;

2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності;

3) одержаних доходів;

4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2 частини першої статті 116 Цивільного кодексу України встановлено, що учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди).

У разі вчинення директором товариства правочину з перевищенням повноважень, що може мати негативні наслідки для самого товариства як сторони правочину, права учасника цього товариства обмежуються та порушуються, оскільки саме учаснику належить право на управління господарською діяльністю товариства, проте директор своїми протиправними діями позбавив учасника можливості реалізувати це право. При цьому, саме учасник має право отримувати прибуток від діяльності товариства, а тому незаінтересований в укладенні товариством збиткових правочинів, що вплине на розподіл такого прибутку.

Саме з метою уникнення негативних наслідків для товариства і обмежується діяльність виконавчого органу, і закон передбачає затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства, загальними зборами товариства, які складаються з учасників товариства. Статутами товариств встановлюються обмеження повноважень директора та повноваження загальних зборів на прийняття рішень щодо укладення договорів на відповідну суму. І у разі, якщо директор недотримується вказаних обмежень та перевищує надані йому повноваження шляхом укладення відповідних договорів без згоди загальних зборів, безумовно порушуються права учасника, який має право на погодження цих договорів або прийняття рішення про їх укладення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне відступити від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 про те, що підписання директором оспорюваних договорів без передбаченої статутом згоди загальних зборів цього товариства може порушувати права та інтереси цього товариства, а не корпоративні права позивача. Загальний характер цього висновку позбавляє можливості захисту прав позивача в порядку статті 215 Цивільного кодексу України як заінтересованої особи, яка вважає, що оспорюваним правочином порушено її права та законні інтереси.

Керуючись частиною четвертою статті 302, статтею 303 Господарського процесуального кодексу України, Cуд -

УХВАЛИВ:

1. Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 910/10734/18 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля-В на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2019 у справі № 910/10734/18.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді О. Баранець

Л. Стратієнко