ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3992/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, б. 70-А; )
до Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" (61023, м. Харків, вул. Мироносицька, б. 99 А-3; )
про відшкодування шкоди в порядку суброгації
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

03 грудня 2019 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія", в якій просить суд стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" відшкодування шкоди у розмірі 22 675,94 грн., з яких: 22 194,48 грн. - основна заборгованість за договором, 311,81 грн. - інфляційне збільшення, 169,65 грн. - штрафні санкції, а також судові витрати у розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Товариству з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" була надіслана заява про виплату страхового відшкодування. Однак, станом на дату подачі позову відповідач добровільно борг не сплатив. Тому Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" вимушене звернутися з позовною заявою до суду.

05 грудня 2019 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі № 922/3992/19, розгляд якої здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачеві, згідно ст. 251 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов та, згідно ч. 4 ст. 250 ГПК України строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивачеві, згідно ст. 251 ГПК України, встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання. Сторонам роз`яснено, що у випадку неподання відповідачем відзиву та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також не подання позивачем відповіді на відзив у строки встановлені цією ухвалою розгляд справи буде відбуватися за наявними матеріалами після спливу строку встановленого для подання відповідачем клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та в межах строків встановлених статтею 248 ГПК України.

17 грудня 2019 року через канцелярію господарського суду Харківської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить суд покласти на відповідача, відповідно до статті 130 ГПК України, половину від розміру судового збору.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

03.10.2018 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" (страховик) та Акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк" (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування № KRR0CPS-18930II транспортного засобу MITSUBISHI OUTLANDER, державний реєстраційний № НОМЕР_1 (надалі - договір страхування) (а.с.21,т.1) .

27.02.2019 у місті Київ по вулиці Вадима Гетьмана, 6 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю страхованого автомобіля під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу SSANG YONG REXTON під керуванням ОСОБА_2 .

Відповідно до полісу АМ № НОМЕР_2 транспортний засіб SSANG YONG REXTON, державний № НОМЕР_3 застрахований ТДВ "Міжнародна страхова компанія" (а.с.43,т.1).

Як свідчить довідка № 050983 про дорожньо-транспортну пригоду Національної поліції України (а.с.19-20,т.1) та постанова Солом`янського районного суду по справі № 760/6588/19, яка набрала законної сили 27.05.2019 (а.с.38,т.1) винною у вчиненні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 1.4.2. Договору страхування страхувальник має право при настанні страхового випадку отримати страхове відшкодування в порядку, передбаченими правилами страхування та цим договором.

Пунктом 2.1. Договору страхування передбачено, що у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, передбаченого умовами цього договору, страхувальник та особи, яким страхувальник довірив управління ТЗ, зобов`язані:

-негайно вжити всіх необхідних заходів щодо спасіння та збереження застрахованого ТЗ, попередження та зменшення збитків і усунення обставин, що можуть спричинити додаткові збитки;

-негайно (протягом 2 годин) заявити про це в органи внутрішніх справ, з надзвичайних ситуацій чи інші спеціалізовані органи, до компетенції яких входить розслідування та ліквідація наслідків подій, кваліфікованих як страхові випадки, і причин їх виникнення, та здійснити усі інші необхідні дії, передбачені чинним законодавством України;

-якщо така подія сталася за участю іншого ТЗ, записати відомості про цей ТЗ, особу, що ним керує, а також номер поліса страхування цивільної відповідальності власника ТЗ іншої сторони, якщо такий документ є;

-протягом 48 годин (виключаючи вихідні та святкові дні) з моменту, коли йому стало відомо про настання такої події, сповістити про це страховика або його представника в письмовій формі;

-надати представнику страховика пошкоджений ТЗ (до проведення ремонтних робіт) або його залишки, а також ушкоджені деталі і частини для огляду та складання акта огляду і узгодити зі страховиком подальші дії щодо врегулювання збитку;

-надати Страховику документи, які підтверджують факт настання страхового випадку та розмір заподіяного збитку, та вжити всіх заходів забезпечення реалізації страховиком права вимоги до осіб, відповідальних за заподіяний збиток тощо.

Так, на виконання умов Договору страхування страхувальник звернувся з позивача з заявою № 00291932 про подію, що має ознаки страхового випадку (а.с.15-16,т.1).

Розмір завданих збитків визначається після огляду ТЗ на підставі розрахунку страховика та/або на підставі експертної оцінки розміру збитку та/або кошторису вартості відновлювального ремонту СТО, погодженого зі страховиком з урахуванням документів, наданих страхувальником, а також документів і відомостей, зібраних страховиком, самостійно т(п.3.5.Договору страхування).

На підставі акту № 00291932 огляду транспортного засобу (а.с28-37,т.1) було здійснено ремонтну калькуляцію №00291932 від 07.03.2019, відповідно до якої вартість ремонту (матеріального збитку) складає 30 722,72 грн. (а.с.25-27,т.1).

Статтею 9 Закону України "Про страхування" передбачено, що страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.

Також, статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Так, умовами договору страхування передбачено франшизу у розмірі 8 528,24 грн.

Таким чином, сума страхового відшкодування, яку повинен виплатити позивач страхувальнику становить 22 194,48 грн. (30 722,72 грн. - 8 528,24 грн.).

22.04.2019 позивачем було складено та затверджено страховий акт №00291932, відповідно до якого сума виплати страхового відшкодування АТ КБ "ПриватБанк" (страхувальнику) становить 22 194,48 грн. (а.с.14,т.1).

Як вбачається з платіжного доручення № 083649 від 23.04.2019, на виконання умов договору страхування та наказу № 00291932 від 22.04.2019, позивачем було виплачено страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 22 194,48 грн. (а.с.39,т.1).

Також, позивач наголошує на тому, що відповідно до ст. 27 Закону України Про страхування, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

На підставі вищевикладеного, позивач зазначає, що після виплати страхового відшкодування у останнього виникло право вимоги до ТДВ "Міжнародна страхова компанія" відшкодування завданої шкоди (в порядку регресу) в розмірі 22 194,48 грн.

У зв`язку з чим, позивачем було надіслано на адресу відповідача заяву №24974 від 08.05.2019 про виплату страхового відшкодування (а.с.40-41,т.1).

Листом від 19.08.2019 відповідач визнав зазначену подію страховим випадком та визначив страхове відшкодування у розмірі 22 194,48 грн. Разом з тим, відповідач зазначив, що встановлена сума буде сплачена на вказані позивачем реквізити (а.с.42,т.1).

Проте, як вказує позивач, станом на дату подання позовної заяви до суду відповідач заборгованість не погасив. На підставі чого, позивачем було нараховано відповідачу на суму заборгованості інфляційне збільшення у розмірі 311,81 грн. та 3% річних у розмірі 169,65 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, Суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

У частині 1 статті 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою коштів за договором добровільного страхування наземного транспорту.

Згідно зі ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

Правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, є суброгацією.

Грошові кошти в розмірі 22 194,48 грн. були перераховані позивачем, згідно заяви страхувальника, на рахунок Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" відповідно до платіжного доручення № 083649 від 23.04.2019, а отже, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, саме в межах суми 22 194,48 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач реалізував своє право кредитора шляхом пред`явлення вимоги до Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" про виплату страхового відшкодування, оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") останнє надало згоду на прийняття обов`язку сторони боржника у деліктному зобов`язанні, якщо воно виникне.

Згідно з ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас, як передбачено приписами ч. 3 ст. 985 ЦК України, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

За загальним правилом, згідно з положеннями ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Однак, спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (п. 22.1 ст. 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29); відповідно до п. 32.4, 32.7 ст. 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з п. 12.1 ст. 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Положеннями ст. 29 цього Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність встановлено ст. 1194 ЦК України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми ст. 19 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі ст. 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 року у справі № 910/3650/16 та у справі № 910/32969/15).

Крім того, згідно з абц. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника) сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

За наведених обставин у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування.

Разом з тим, позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційного збільшення у розмірі 311,81 грн. та 3% річних у розмірі 169,65 грн.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В частині 1 статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем до позовної заяви розрахунки інфляційних витрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та 3% річних на суму боргу суд встановив, що дані розрахунки є арифметично вірним та здійснений у відповідності до чинного законодавства.

В свою чергу відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив суд покласти на Товариство з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" половину від розміру судового збору відповідно до ст. 130 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідач заборгованість по виплаті страхового відшкодування у розмірі 22 194,48 грн., інфляційного збільшення у розмірі 311,81 грн. та 3% річних у розмірі 169,65 грн. визнав в повному обсязі, суд дійшов висновку, що вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду по суті визнав позов у відзиві на позовну заяву (вх.№ 30641 від 17 грудня 2019 року), у відповідності до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у розмірі 960,50 грн., а 960,50 грн. судового збору повернути позивачу з державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 130, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" до Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" - задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" (місцезнаходження: 61023, місто Харків, вулиця Мироносицька, будинок 99 А-3; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, б. 70-А; ) суму страхового відшкодування в розмірі 22 194 (двадцять дві тисячі сто дев`яносто чотири) грн. 48 коп., інфляційного збільшення у розмірі 311 (триста одинадцять) грн. 81 коп., 3% річних у розмірі 169 (сто шістдесят дев`ять) грн 65 коп. та судовий збір в розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн. 50 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 256 ГПК України та п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "27" грудня 2019 р.

Суддя Т.О. Пономаренко