АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1952/17
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Бєляновського В.В., Таран С.В.

секретар судового засідання: Чеголя Є.О.

за участю представників учасників справи:

від ТОВ АРТ - адвокат Агафонов А.В.

від Одеської міської ради - Бондаренко І.О.

від Виконавчого комітету Одеської міської ради - Бондаренко І.О.

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Романенко Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2019 (суддя Д`яченко Т.Г.) вступну та резолютивну частину якого проголошено у судовому засіданні у м. Одеса, пр. Шевченка,29. Повне рішення складено 09.10.2019

по справі №916/1952/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АРТ

до

- Одеської міської ради

- Виконавчого комітету Одеської міської ради

- Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

про стягнення 48 862 099,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "АРТ" (далі ТОВ "АРТ") звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Одеської міської ради (далі ОМР) в якому просило стягнути з відповідача на свою користь 71753405,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилаючись на приписи ст. 216 ЦК України зазначає, що після визнання недійсним у судовому порядку договору міни, укладеного між сторонами, шляхом підписання удаваних правочинів: договору купівлі-продажу та договору дарування, судом не були застосовані наслідки недійсності правочину (реституція) та відповідач не повернув позивачу одержане за цією угодою, у зв`язку з чим існують правові підстави для застосування наслідків недійсності правочину.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.09.2017, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 15.03.2018, позов задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 26.06.2018 рішення Господарського суду Одеської області від 15.09.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 15.03.2018 у справі №916/1952/17 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Під час нового розгляду справи, позивачем змінено предмет позову та заявлено клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачів. Так, позивач просив залучити до участі у справі Виконавчий комітет Одеської міської ради та Департамент комунальної власності Одеської міської ради та вважати предметом позову у справі наступну вимогу: стягнути солідарно з Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь ТОВ "АРТ" 71 153 000 грн (т.3, а.с. 5-9).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.09.2018 р. залучено Виконавчий комітет Одеської міської ради та Департамент комунальної власності Одеської міської ради до участі у справі №916/1952/17 в якості співвідповідачів.

Вподальшому, судом першої інстанції прийнято до розгляду остаточні вимоги позивача, а саме про стягнення з Одеської міської ради на користь ТОВ "АРТ" грошових коштів в сумі 48 862 099,60 грн, шляхом стягнення присуджених грошових коштів за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси Виконавчого комітету Одеської міської ради (т.3, а.с.170-172).

За результатами нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Одеської області від 07.10.2019 позов задоволено у повному обсязі, стягнуто з Одеської міської ради на користь позивача грошові кошти в сумі 48 862 099 грн 60 коп шляхом стягнення присуджених грошових коштів за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси Виконавчого комітету Одеської міської ради.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що під час вирішення спору у справі №916/2545/13 господарськими судами не було застосовано наслідків визнання правочинів недійсними, передбачених статтею 216 ЦК України, а тому, Господарський суд Одеської області дійшов висновку про те, що ТОВ „АРТ має право на підставі статті 216 ЦК України вимагати в судовому порядку виконання зобов`язання іншої сторони повернути йому в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а саме грошові кошти у розмірі 1469405,60 грн., сплачені позивачем Одеській міській раді на виконання удаваного договору купівлі-продажу, та відшкодувати вартість набутої за удаваним договором дарування адміністративної будівлі за ціною, встановленою у висновку експерта у розмірі 47392694,00 грн.

З приводу пропуску позивачем строку позовної давності суд першої інстанції зазначив, що позивачу про факт порушення його права стало відомо з дати отримання листа Одеської міської ради від 23.06.2017, яким відповідач відмовив ТОВ „АРТ у поверненні коштів і майна, з вказівкою на те, що вирішення питань про застосування наслідків недійсності договору є можливим виключно у судовому порядку. Означене, за твердженням суду першої інстанції, стало підставою звернення ТОВ „АРТ до суду для захисту своїх порушених прав, оскільки до отримання такого листа позивачеві не було та не могло бути відомо про те, що Одеська міська рада не буде вчиняти передбачені законом дії щодо повернення майна та коштів за недійсним правочином.

Судом першої інстанції також зазначено, що коли позивач звернувся до Одеської міської ради з вимогою виконання рішення суду, предмет спору частина будівель виявилась напівзруйнованою та така частина будівель не відповідала стану, в якому їх було передано за відповідним правочином, а тому позивачу необхідно було оцінити спірні об`єкти нерухомості та визначити суму завданої шкоди, саме для чого була проведена експертна оцінка відповідного майна позивачем.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ „АРТ було з поважних та незалежних від нього причин пропущено строк на звернення до суду, а тому такий строк підлягає поновленню, а заяви Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради щодо пропуску строку позовної давності залишенню без задоволення.

Також пославшись на приписи ч. 6 ст. 238 ГПК України місцевий господарський суд зазначив, що розпорядження Одеською міською радою коштами місцевого бюджету відбувається через Виконавчий комітет Одеської міської ради, а також Одеська міська рада, не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства, а тому суд визнав за необхідне встановити порядок виконання рішення, шляхом стягнення присуджених грошових коштів з Одеської міської ради на користь ТОВ АРТ шляхом стягнення присуджених грошових коштів за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси Виконавчого комітету Одеської міської ради.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулася Одеська міська рада з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2019 у справі №916/1952/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав.

Так апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема приписів всупереч п. 3. ч. 4 ст. 238 ГПК України та неврахування під час прийняття оскаржуваного рішення заперечень відповідачів висловлених у відзиві на позовну заяву з урахуванням поданої позивачем заяви про зміну предмету позову.

Скаржник також вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги висновки Верховного Суду в даній справі та невірно обчислено початок строку позовної давності. Апелянт вважає, що про наявність порушеного права позивач дізнався із постанови Одеського апеляційного господарського суду від 25 липня 2014 року у справі 916/2545/13, якою, серед іншого, визнано недійсними договір міни та договори купівлі-продажу укладені між позивачем та Одеською міською радою. Зі змісту даної постанови вбачається, що представник ТОВ «АРТ» брав участь у розгляді справи, тобто був обізнаний про прийняття апеляційним господарським судом відповідного рішення. При цьому, Вищий господарський суд України в остаточній постанові від 16 жовтня 2014 року, як вважає апелянт, лише погодився із висновками суду апеляційної інстанції щодо недійсності договору міни, укладеного шляхом підписання договору дарування та договору купівлі-продажу.

Відтак, скаржник вважає, що позивачем було пропущено законодавчо визначений трирічний строк на звернення із даним позовом до суду.

За твердженням скаржника, суд першої інстанції задовольняючи позов, так остаточно і не визначився, чи строк позовної давності не пропущено чи все ж таки пропущено, однак необхідно визнати причини пропуску строку поважними.

Апелянт відзначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції погодився із твердженням позивача з приводу того, що про факт порушеного права позивачу стало відомо саме із листа відповідача від 23.06.2017 року. Проте, на думку апелянта, таке твердження суду, є необґрунтованим, оскільки саме постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25 липня 2014 року у справі 916/2545/13 визнано недійсним договір міни, укладений між ТОВ „АРТ" та Одеською міською радою, Тобто, саме з дати ухвалення рішення суду Одеська міська рада як відповідач стала особою, яка у разі застосування ст. 1212 ЦК України, набула майно без достатньої правової підстави та зобов`язана повернути це майно. Отже, саме з дати ухвалення постанови від 25 липня 2014 року позивачу стало відомо про порушення своїх прав, а саме про те, що його майно незаконно утримується іншою особою. Факт проведення позивачем досудової роботи (направлення листів тощо), на думку апелянта, взагалі не впливає на початок перебігу позовної давності та дати, з якої позивачу стало відомо про факт порушеного права.

Крім того, за твердженням апелянта, факт пропуску позивачем строку позовної давності встановлено Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у даній справі.

З урахуванням наведеного скаржник вважає, що позовну давність пропущено, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Щодо посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності з поважних причин та наявність підстав для його поновлення, скаржник зазначає, що поважною причиною визнання пропуску строку позовної давності може вважатися причина, існування якої зумовлено факторами об`єктивного характеру, які не залежать від волі заявника, тобто ні за яких обставин не можуть бути ним змінені чи усунуті. Проте, жодних таких підстав (причин) позивачем у своїх поясненнях не зазначено, а судом у судовому рішенні не наведено.

З приводу стягнення грошових коштів за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси Виконавчого комітету Одеської міської ради апелянт відзначає, що відповідно до статті 45 ГПК України відповідачем у справі є особа, якій пред`явлено позовну вимогу. Однак, жодних матеріально-правових вимог до Виконавчого комітету не пред`явлено. Відсутнє обґрунтування з цього приводу як у позові, так і пізніше поданих позивачем документах. Виконавчий комітет не був ані стороною правочину, ані особою, яка утримувала майно без належних правових підстав, ані особою, яка отримувала грошові кошти. Господарський суд Одеської області, як вважає скаржник, не встановив, яка саме матеріально-правова вимога пред`явлена до виконавчого комітету Одеської міської ради (після прийняття заяви про зміну предмету позову) та не враховано, що у даній справі між позивачем та виконавчим комітетом Одеської міської ради відсутній предмет спору, а тому суд мав застосувати передбачені процесуальним законодавством наслідки у цій частині.

Скаржник також відзначає, що право суду встановити порядок виконання судового рішення за ст. 331 ГПК України є відмінним від права вказати порядок і строк виконання судового рішення, передбаченого ч. 6 ст. 238 ГПК України. Таким чином, суд встановив порядок виконання судового рішення передчасно, на маючи для це підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення, як вважає апелянт, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував необхідність стягнення грошових коштів саме з рахунку виконавчого комітету Одеської міської ради.

Крім того, скаржник вважає, що неправильне застосування господарським судом Одеської області норм матеріального права, а саме ст.ст. 208, 216, 1212, 1213 ЦК України, призвело до неправильного вирішення спору по суті та задоволення позову, який є безпідставним незалежно від застосування строків позовної давності, оскільки правові наслідки недійсності правочину полягають у поверненні сторонами отриманого на виконання недійсного правочину, у даному випадку - це адміністративна будівля, проте, позов про повернення майна не пред`являвся, неможливість повернення майна належними доказами не встановлювалась, а тому вимоги про стягнення грошових коштів є передчасними, а отже задоволенню не підлягають.

Апелянт також відзначає, що під час перебування майна у комунальній власності територіальної громади м. Одеси проведено ряд будівельно-технічних робіт на відповідному об`єкті нерухомості, зокрема, у 2016 році було демонтовано один із поверхів адміністративної будівлі. Однак, такий демонтаж по суті являв собою протиаварійний захід, проведений з метою запобігання ще більших ушкоджень. Таким чином, демонтаж одного з поверхів будівлі був спрямований виключно на забезпечення збереження даного майна. Безумовно, як вважає скаржник, зміна технічних характеристик вплинула на зміну вартості та функціональної цінності об`єкта.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №916/1952/17 за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 призначено справу до розгляду на 09.11.2019.

19.11.2019 судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «АРТ» в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що висновки з приводу обґрунтованості заявлених ТОВ «АРТ» позовних вимог вже були зроблені Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у даній справі, а тому не потребують повторного доказування.

Позивач вважає, що під час нового розгляду справи, відповідачі не навели жодних обґрунтованих заперечень та не надали жодних доказів, які б спростовували наявність обов`язку з відшкодування вартості майна та повернення коштів за недійсним договором.

За твердженням позивача, при визнанні договору міни недійсним, судами не було вирішено питання реституції, а відповідач після звернення позивача, в добровільному порядку відмовився вчинити відповідні дії, що й стало підставою звернення ТОВ «АРТ» із даним позовом до суду. При цьому, як вважає позивач, відлік строку позовної давності для звернення із даним позовом починається з 23.06.2017, дати отримання листа від відповідача про відмову у вчиненні дій по реституції. Саме з цього часу, як вважає позивач, у нього з`явилися підстави стверджувати про порушення його прав з боку Одеської міської ради, яка не бажала повертати майно за недійсним правочином або відшкодувати вартість цього майна.

Позивач зазначає, що набрання законної сили рішення у справі з вимогами немайнового характеру не передбачає видачу виконавчого документа та подальше примусове виконання рішення суду, оскільки в даному випадку, лише встановлюється певний факт. На думку позивача, розгляд і вирішення по суті справи №916/2545 не давало ТОВ «АРТ» достатніх правових підстав для констатації факту порушення його прав, адже за результатами розгляду вказаної справи та ухвалення рішення про визнання недійсним договору міни, відповідач наділений можливістю добровільно повернути майно за недійсним правочином або ж компенсувати вартість цього майна.

На думку позивача, виникнення обов`язку Одеської міської ради з вчинення дій по поверненню майна і коштів за недійсним правочином ще не свідчило про порушення прав ТОВ «АРТ», адже обов`язок міг і повинен був добровільно виконаний, як то вимагають приписи Цивільного кодексу України. Позаяк, про факт порушення прав порушення прав позивача наявна підстава стверджувати лише в тому випадку, якщо відповідач відмовляється добровільно вчиняти дії по реституції, внаслідок чого позивач змушений захищати свої права в судовому порядку. Саме отримавши офіційну інформацію про відмову у вчиненні дій по реституції, у ТОВ «АРТ» з`явились підстави стверджувати про порушення його прав з боку Одеської міської ради, яка протиправно не бажала повернути майно за недійсним правочином або відшкодовувати вартість цього майна. Зазначені обставини, на думку позивача, є визначальними при встановленні початку перебігу строку позовної давності для звернення ТОВ «АРТ» з даним позовом.

ТОВ «АРТ» вважає, що про порушення своїх прав дізналося саме після, і внаслідок, отримання листа Одеської міської ради від 23.06.2017, до цього часу ТОВ «АРТ» не було і не могло бути відомо про те, що Одеська міська рада не вчинить передбачених законом дій по поверненню майна і коштів за недійсним правочином. Як вважає позивач, звернення до суду у 2017 році було обумовлено поважними причинами, чому правильно надано оцінку судом першої інстанції.

Позивач також зазначає, що з листа Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі, йому стало відомо, що Одеська міська рада не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства, а тому рішення суду про стягнення з неї коштів не може бути виконане в Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників. Натомість, розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси щодо спірних правовідносин визначено Виконавчий комітет Одеської міської ради. З огляду на що, позивачем, з метою забезпечення подальшого реального виконання рішення суду і фактичного захисту порушених прав та інтересів, було змінено предмет позову, доповнився прохальну частину позову вказівкою про стягнення присуджених грошових коштів за рахунок місцевого бюджету з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси Виконавчого комітету Одеської міської ради.

27.11.2019 до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в яких відповідач просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати оскаржуване рішення.

Так відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на застосуванні наслідків недійсності правочину, який визнано недійним постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.07.2014, а той час як із позовом про застосування наслідків недійсності правочину позивач звернувся до суду 10.08.2017. При цьому, як вважає відповідач, позивачем не доведено поважності причин пропуску строку позовної давності.

У судовому засіданні від 09.12.2019 оголошено перерву до 23.12.2019.

Під час судового засідання від 23.12.2019 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою на наполягав на її задоволенні.

Представники Виконавчого комітету Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підтримали доводи за апеляційною скаргою, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у позові.

Представник позивача надав пояснення відповідно до яких не погоджуються з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Одеської міської ради не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.07.2014 у справі №916/2545/13 з урахуванням змін, внесених постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2014 в пункти 3, 4, 5 резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції, визнано недійсним договір міни, укладений між Одеською міською радою та ТОВ "АРТ" шляхом підписання удаваних правочинів: договору дарування від 12.08.2010 об`єкта власності Товариства з обмеженою відповідальністю "АРТ" - адміністративної будівлі літ. "А", загальною площею 6756,7 кв.м., по вул. Верстатобудівній, 12 у м. Одесі та договору купівлі-продажу 23-х об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, загальною вартістю 38582460,80 грн.

Оскільки, під час вирішення спору у справі №916/2545/13 господарськими судами не було застосовано наслідків визнання правочинів недійсними, передбачених статтею 216 ЦК України, 13.06.2017 ТОВ "АРТ" звернулось до Одеської міської ради із заявою про застосування правових наслідків недійсності правочину, в якій просило повернути товариству грошову кошти в розмірі 1469405,00 грн, сплачені ТОВ "АРТ" на користь Одеської міської ради за визнаним судом недійсним договором міни від 12.08.2010 та повернути адміністративну будівлю літ. "А", загальною площею 6756,7 кв.м., що знаходиться по вул. Верстатобудівній, 12 у місті Одесі, яка була передана ТОВ "АРТ" Одеській міській раді за визнаним судом недійсним договором міни від 12.08.2010.

Проте, листом від 23.06.2017 р. № 02.2-14/1807 Виконавчий комітет Одеської міської ради відмовив ТОВ „АРТ у поверненні коштів і майна з вказівкою на те, що вирішення питань про застосування наслідків недійсності договору від 12.08.2010 р. є можливим виключно у судовому порядку.

З огляду на те, що вимоги ТОВ "АРТ" щодо застосування наслідків недійсності договору міни від 12.08.2010 не були задоволені Одеською міською радою, ТОВ "АРТ" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом у цій справі про повернення одержаного за недійсними правочинами, а саме стягнення грошових коштів.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції у даній справи з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 208 ГК України передбачено, що у разі визнання недійсним зобов`язання, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 208 ГК України та ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, може бути заявлена як самостійно, так і бути об`єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі або про відшкодування його вартості (якщо повернення у натурі неможливе).

Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування.

На виконання недійсного договору міни, укладеного між сторонами шляхом підписання удаваних договорів купівлі-продажу та дарування від 12.08.2010, ТОВ "АРТ" одержало від Одеської міської ради 23 об`єкти нерухомості, а Одеська міська рада від ТОВ "АРТ" - грошові кошти, сплачені на виконання договору купівлі-продажу, та адміністративну будівлю за адресою: м. Одеса АДРЕСА_1 вул. Верстатобудівна, 12.

Факт перерахування ТОВ „АРТ на користь Одеської міської ради грошових коштів, на виконання умов удаваного договору купівлі-продажу, та надходження зазначених коштів на рахунок представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, підтверджується наявним в матеріалах справи листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №01-14/844 від 13.03.2018 р. (т. 2, а.с. 113).

Під час вирішення спору у справі №916/2545/13 господарськими судами не було застосовано наслідків визнання правочинів недійсними, передбачених статтею 216 ЦК України, також, вимоги ТОВ "АРТ" про повернення коштів та майна (адміністративної будівлі в м. Одесі по вул. Верстатобудівна, 12) в порядку реституції не були задоволені відповідачем, про що свідчить лист виконавчого комітету Одеської міської ради №02.2.-14/1807 від 23.06.2017 (т. 1, а.с.29, 30).

Згідно з ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

На момент передачі адміністративної будівлі за удаваним договором дарування, тобто з серпня 2010 року, будівля знаходилась в стані, що сприяв нормальній експлуатації об`єкта нерухомості. Наразі, повернути зазначену будівлю в натурі неможливо, оскільки будівля знаходиться в аварійному стані, є частково демонтованою (площа будівлі суттєво зменшилась на 1322,6 кв.м) та не відповідає технічному стану будівлі, яка передавалась за удаваним правочином, що підтверджується матеріалами справи. З огляду на викладене колегія суддів вважає безпідставними та не приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість повернення об`єкта нерухомості. Твердження скаржника про те, що зазначений висновок суду ґрунтується лише на припущеннях є безпідставним та спростовується наявними в матеріалах справи доказами технічного стану адміністративної будівлі, зокрема звітом про незалежну оцінку майна від 28.06.2017 з доданими до нього фотографіями, поясненнями сторін спору.

Відповідно до Висновку експерта №18-4579 від 18 квітня 2019 р., ринкова вартість об`єкта нерухомого майна адміністративної будівлі загальною площею 6756,7 кв.м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Верстатобудівна, 12, виходячи з його характеристик на момент укладання Договору дарування між ТОВ „АРТ та Одеської міської радою 12.08.2010р., визначена порівняльним підходом, складає 1749985,3,0 доларів США або 47392694,00 грн. (без врахування ПДВ, по курсу НБУ на дату оцінки: 100 доларів США= 27,081767 грн.).

Відтак, відповідач відповідно до статей 208, 216, 1212, 1213 ЦК України зобов`язаний повернути все одержане за недійсним правочином міни, а саме грошові кошти у розмірі 1469405,60 грн, сплачені позивачем відповідачу на виконання удаваного договору купівлі-продажу, та відшкодувати вартість набутої за удаваним договором дарування адміністративної будівлі за ціною, встановленою у висновку експерта, наданому на виконання вимог ухвали суду у даній справі, а саме у розмірі 47 392 694,00 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що заявлені ТОВ „АРТ позовні вимоги у цій справі є обґрунтованими та доведеними, оскільки Одеською міською радою не було виконано вимог ч.2 ст.208 ГК України та ч.1 ст.216 ЦК України та добровільно не повернуто позивачеві майно (або відшкодовано його вартість) за недійсним правочином. Доказів зворотного наявні матеріали справи не містять, а відповідачем не надано.

Висновку щодо обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог дійшов й Верховний Суд у постанові від 26.06.2018 у даній справі.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що зміна окремих технічних характеристик будівлі не свідчить про перетворення її на іншу річ та/або про неможливість її повернення, оскільки в частині 1 статті 216 та в статті 1213 Цивільного кодексу України закріплено обов`язок кожної зі сторін недійсного договору (набувача) повернути другій стороні (потерпілому) безпідставно набуте майно в натурі. Це означає, що поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості. Якщо повернути безпідставно набуте майно в натурі неможливо (внаслідок його знищення, загублення або передачі його набувачем третій особі тощо), набувач зобов`язаний відшкодувати іншій стороні договору (потерпілому) вартість такого майна. Тобто, відшкодування вартості безпідставно набутого майна відбувається в тих випадках, коли майно зазнало суттєвих змін чи воно є повністю/частково знищеним, що унеможливлює його повернення потерпілому в тому вигляді, в якому воно існувало на момент укладення недійсного договору.

Не приймає судова колегія до уваги й твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував обставини проведення ним будівельно-технічних робіт та заходів, спрямованих на збереження та забезпечення використання за цільовим призначенням будівлі, з огляду на те, що, такі твердження не відповідають дійсності, оскільки демонтаж верхнього поверху без проведення консервації та належного захисту об`єкту, а також відсутності приписів Інспекції державно архітектурно-будівельного контролю не можуть бути належними заходами, які б свідчили про проведення належних протиаварійних заходів. Крім того, не зважаючи на наявність судового рішення про визнання договору міни недійсним, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання, відповідач не вчинив жодних дій, спрямованих на повернення отриманого за недійсним правочином майна, хоча правові підстави утримання такого майна з 2014 року відпали, а натомість у 2016 році проводив заходи щодо його часткового демонтажу.

Щодо застосування до спірних відносин положень цивільного законодавства про позову давність, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч.5 ст. 310 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 26.06.2018, у даній справі, дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанції не було досліджено питання щодо початку перебігу та дотримання позивачем строків позовної давності. Також, судами не досліджено обставин поважності причин пропуску позивачем строку позовної давності.

Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У визначенні моменту виникнення права на позов відображаються як об`єктивні, так і суб`єктивні моменти: об`єктивний - сам факт порушення права, суб`єктивний - особа дізналась або могла дізнатись про це порушення.

Так, Одеською міською радою подано заяву про застосування строків позовної давності.

Як зазначає Одеська міська рада, правочин, про застосування наслідків недійсності якого заявлено позов, визнано недійсним іншим рішенням, а саме постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25 липня 2014 року у справі 916/2545/13. При цьому, як вбачається із тексту даної постанови, представник ТОВ „АРТ брав участь у розгляді справи, тобто був обізнаний про прийняття апеляційним господарським судом відповідного рішення. Відтак, на думку Одеської міської ради, позивачем було пропущено строк позовної давності, що є підставою, у випадку встановлення порушення прав позивача, самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Також, заяву про застосування строків позовної давності було подано й Департаментом комунальної власності Одеської міської ради в якій відповідач зазначив, що ТОВ „АРТ пропустило строк позовної давності, у зв`язку з чим Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить суд застосувати строк позовної давності до вимог ТОВ „АРТ та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку із спливом строків позовної давності. На думку Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, позивачем було визнано факт пропуску строків позовної давності та причин, обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подавання позову, ТОВ „АРТ наведено не було.

Правочин, про застосування наслідків недійсності якого заявлено позов у цій справі, був фактично визнаний недійсним саме постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.07.2014 у справі № 916/2545/13, а Вищий господарський суд України в постанові від 16.10.2014 погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо недійсності такого договору, однак змінив пункти 3, 4, 5 резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції, виклавши їх в іншій редакції, оскільки дійшов висновку про те, що визнанню недійсним підлягає саме договір міни від 12.08.2010, який був фактично укладений між сторонами, а не окремо кожний з договорів купівлі-продажу, дарування та міни, як помилкового зазначив суд апеляційної інстанції в постанові від 25.07.2014 у справі № 916/2545/13.

У відповідності до приписів частини 3 статті 105 ГПК України в редакції, чинній станом на дату прийняття судом апеляційної інстанції постанови у справі №916/2545/13, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Отже, постанова Одеського апеляційного господарського суду у справі №916/2545/13 набрала законної сили саме 25.07.2014.

При цьому, у вступній частині даної постанови зазначено, що представник ТОВ "АРТ" брав участь у судовому засідання, отже був обізнаний про прийняття апеляційним господарським судом відповідного рішення про визнання правочинів недійсними.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що саме з 25.07.2014 Одеська міська рада стала особою, яка набула майно без достатньої правової підстави та зобов`язана його повернути, та відповідно, саме з дати прийняття постанови Одеського апеляційного господарського суду у справі №916/2545/13, ТОВ "АРТ" стало відомо про порушення своїх прав, а саме про те, що його майно незаконно утримується іншою особою.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.06.2018 у даній справі.

За приписами ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Наявні матеріали справи не місять, а сторонами не надано доказів на підтвердження зупинення перебігу позовної давності або його переривання.

Із позовом про застосування наслідків недійсності правочину, ТОВ "АРТ" звернулося безпосередньо до Господарського суду Одеської області 10.08.2017, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду першої інстанції на першому аркуші позовної заяви (т.1, а.с. 2) та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2017 (т.1, а.с. 175). В наявних матеріалах справи відсутні докази щодо направлення ТОВ "АРТ" позовної заяви засобами поштового зв`язку.

Враховуючи початок перебігу строку позовної давності (25.07.2014) та дату звернення ТОВ "АРТ" із позовом до суду (10.08.2017), колегія суддів дійшла висновку, що позивачем було пропущено загальний трирічний строк позовної давності, який застосовується до спірних правовідносин.

За наведених обставин, колегією суддів не приймаються доводи позивача, якими останній обґрунтовує власні твердження про перебіг позовної давності, який, на його думку, має починатися саме з дати отримання відповіді Одеської міської ради від 23.06.2017, якою відповідач відмовив ТОВ "АРТ" у поверненні коштів і майна.

Частинами 4 та 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

ТОВ „АРТ було подало до суду заяву про визнання причин пропуску строку для звернення до суду поважними та поновлення строку для звернення до суду, в обґрунтування якої позивач зазначає, що строк для звернення до суду пропущено з поважних та незалежних від ТОВ „АРТ причин, а тому, наявні усі підстави для поновлення цього строку судом для захисту порушених прав ТОВ „АРТ.

Вирішуючи питання щодо поважності причин пропущення позовної давності колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності, керуючись законом.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Статтею 5 Конституції України визначено, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає, що з огляду на приписи ч. 2 ст. 208 ГК України та ч. 1 ст. 216 ЦК України, не повернення Одеською міською радою, позивачеві, майна за недійсним правочином, не може свідчить про добросовісну поведінку органу місцевого самоврядування.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999, заява №311107/96, п. 54).

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (c.f. Рressos Соmpania Naviera S.A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, №332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі «Федоренко проти України»).

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі «Von Мaltzan and others v. Germany»), ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту.

У справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, елементом якого є принцип правової визначеності.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, за наявності відповідного рішення суду щодо визнання укладеного між позивачем та Одеською міською радою правочину недійсним, у позивача виникли «правомірні очікування» та «законні сподівання» щодо повернення майна за недійсним правочином. При цьому такі правомірні очікування, є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції та національного законодавства України.

Проте, відповідач у порушення приписів чинного законодавча, добровільно не виконав свого зобов`язання та не повернув позивачеві все одержане за зобов`язанням.

Не виконав відповідач свого обов`язку й після звернення позивача, а лише повідомив листом від 23.06.2017 р. №02.2-14/1807, що вирішення питань про застосування наслідків недійсності договору від 12.08.2010 р. є можливим виключно у судовому порядку.

Колегія суддів також констатує, що пропущений позивачем строк позовної давності є незначним, оскільки кінцевим строком звернення до суду із позовом є 25.07.2017, а із позовом ТОВ „АРТ звернулося 10.08.2017.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія вважає, що позивачем строк позовної давності було пропущено з поважних причин, що є підставою для його поновлення.

Вирішуючи питання щодо особи, з якою мають бути стягнуті грошові кошти, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст. 129 Конституції України, однією з засад судочинства є обов`язковість судових рішень.

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-РП/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Відповідно до пп. 1 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року №2456-VI, Рішення суду про стягнення (арешт) коштів держаного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України виключно для виконання.

Згідно абз.1 пп. 2 п. 9 та абз. 2 п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ від 03 серпня 2011 року №845, органи казначейства змушені повертати виконавчі документи у разі, якщо боржником зазначено не розпорядника бюджетних коштів.

Статтею 1 Закону України „Про місцеве самоврядування в України визначено, що виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 11 Закону України „Про місцеве самоврядування, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

У відповідності до ст. 51 Закону України „Про місцеве самоврядування в України виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

Згідно з ч. 2 ст. 64 Закону України „Про місцеве самоврядування в України, сільські, селищні, міські, районі в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання. При цьому, як зазначав позивач, згідно з пп. 27 п. 1 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: як прийняття рішень щодо передачі коштів з відповідного місцевого бюджету.

Статтею 2 Бюджетного Кодексу України визначено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.

Згідно з ст. 22 Бюджетного Кодексу України Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: 1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників; 2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників; 3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Пунктом 1.1. Положення про Виконавчий комітет Одеської міської ради, визначено, що Виконавчий комітет Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради, який створюється радою на період її повноважень відповідно до Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, Статуту територіальної громади міста Одеси та Регламенту ради.

Листом Управління Державної казначейської служби України в м. Одесі від 20 грудня 2017 року №08-28/846-3884, повідомлено, що Одеська міська рада, відповідач у даній справі, - не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства. Натомість, розпорядниками коштів місцевого бюджету м. Одеси визначено: Виконавчий комітет Одеської міської ради та Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

З урахуванням того, що Одеська міська рада, не є розпорядником коштів місцевого бюджету м. Одеси та не має рахунків в органах державного казначейства, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що з метою захисту прав позивача та подальшого реального виконання рішення суду у даній справі, стягнення присуджених грошових коштів слід здійснювати з рахунку розпорядника бюджетних коштів місцевого бюджету міста Одеси - Виконавчого комітету Одеської міської ради.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2019.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2019 р. у справі №916/1952/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.12.2019 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Бєляновський В.В.

Суддя Таран С.В.