ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року Справа № 916/3423/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: М.А. Мишкіної

суддів: В.В. Бєляновського, К.В. Богатиря

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від ПП «ВЕРЕСЕНЬ» - Лоскутов С.П. за довіреністю;

від ТОВа «АГРО-ЗАХИСТ» - не з`явився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Вересень»

на ухвалу господарського суду Одеської області від 18 листопада 2019 року про забезпечення позову

у справі №916/3423/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ»

до Приватного підприємства «ВЕРЕСЕНЬ»

про стягнення 3984415,52грн.

суддя суду першої інстанції: Р.В.Волков

час і місце постановлення ухвали: 18.11.2019р. м.Одеса, господарський суд Одеської області

Учасники справи чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 24.12.2019р. згідно ст.ст.233, 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

15.11.2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» (надалі позивач, ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ») звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства «ВЕРЕСЕНЬ» (надалі відповідач, ПП «Вересень»), в якому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 3984415,52грн.: заборгованість за договором №126 від 18.04.2018р. у загальному розмірі 1351364,29грн. (основний борг 1063070,94грн., пеня 185185,97грн., інфляційні збитки 69460,20грн., 3% річних 33647,18грн.) та заборгованість за договором №123 від 16.04.2018р. у загальному розмірі 2633051,23грн. (основний борг 2583370,12грн., пеня 45652,92грн., 3% річних 4028,19 грн.)

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16.04.2019р. та 18.04.2019р. між ним (Постачальник) та відповідачем (Покупець) були укладені договори поставки №№123 та 126 відповідно, за умовами п.1.1 яких позивач зобов`язався передати у власність відповідача продукцію виробничо-технічного призначення (надалі товар), а ПП «ВЕРЕСЕНЬ» зобов`язалося прийняти товар і сплатити його вартість. ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» на виконання умов договорів поставило відповідачу товар, проте ПП «ВЕРЕСЕНЬ» не сплатило вартість товару за договором №126 на суму 1026000грн., за договором №123 на суму 2040827грн. Станом на 18.11.2019р. загальна заборгованість відповідача складає 3984415,52грн., що також підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків за період січень 2018 року жовтень 2019 року. У зв`язку із несплатою ПП «ВЕРЕСЕНЬ» основного зобов`язання за договорами, позивач нарахував відповідачу пеню, інфляційні втрати та 3% річних у вищезазначених сумах; основна заборгованість та штрафні санкції підлягають стягненню з відповідача у судовому порядку.

З посиланням на норми ст.ст.15, 16, 526, 527, 530, 549, 610-612, 622, 623, 625 ЦК України, ст.ст.20, 193, 222 ГК України позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.11.2019р. відкрито провадження у справі за позовною заявою ТОВа «АГРО-ЗАХИСТ».

Разом з позовною заявою ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» подало суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просило накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що знаходяться на розрахункових рахунках, яке належить ПП «Вересень» та буде виявлено виконавцем під час виконання ухвали про забезпечення позову, а також інше майно, яке знаходиться на земельних ділянках та складських або інших приміщеннях, які перебувають у ПП «ВЕРЕСЕНЬ» у власності та у користуванні, в межах заявлених позовних вимог в розмірі 3984415,52 грн.

В обґрунтування заяви позивач, з посиланням на норми ст.ст.136, 137, 140 ГПК України зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх договірних зобов`язань за договорами №№123 та 126, оскільки до теперішнього часу не здійснив перерахування грошових коштів в рахунок сплати зобов`язань за договорами поставки. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідач займається наступними видами діяльності: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; розведення великої рогатої худоби молочних порід; розведення свиней; допоміжна діяльність у рослинництві; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; неспеціалізована оптова торгівля; оскільки ПП «ВЕРЕСЕНЬ» займається сільськогосподарським виробництвом і для здійснення цієї діяльності має відповідні потужності, зокрема, сільськогосподарську техніку, яка є у нього у власності. Також позивач вказує, що існує обґрунтоване припущення, що майно, яке належить відповідачеві, може бути переоформлене на іншого суб`єкта господарювання, а тому може виявитися відсутність можливості виконати зобов`язання за відповідними договорами. Невжиття заходів забезпечення позову може значно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, чим фактично буде позбавлено позивача ефективного способу поновлення порушених прав.

В частині зустрічного забезпечення ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» зазначило, що вжиття заходів забезпечення позову, про які просить позивач, не спричинить збитків відповідачу, оскільки заборгованість, заявлена до стягнення, була передбачуваною для відповідача, а зустрічне забезпечення унеможливить користування позивачем ще додатково певною частиною своїх грошових коштів, окрім тих, які протиправно відмовляється сплатити йому відповідач.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.11.2019р. (суддя Р.В.Волков) суд постановив:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» про забезпечення позову за вх.№2-5603/19 від 15.11.2019 задовольнити.

2. Накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що знаходяться на розрахункових рахунках, яке належить Приватному підприємству «Вересень» (вулиця Леніна, будинок 3, с. Мар`янівка, Березівський район, Одеська область, 67353, ) та буде виявлено виконавцем під час виконання ухвали про забезпечення позову, а також інше майно, яке знаходиться на земельних ділянках ПП «ВЕРЕСЕНЬ» (вулиця Леніна, будинок 3, с.Мар`янівка, Березівський район, Одеська область, 67353, ) у власності та у користуванні, в межах заявлених позовних вимог в розмірі 3 984 415,52грн.

Стягувачем за ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» (вул. Проценка, будинок 23/4, місто Одеса, 65031, )

Боржником за ухвалою є: Приватне підприємство «ВЕРЕСЕНЬ» (вулиця Леніна, будинок 3, село Мар`янівка, Березівський район, Одеська область, 67353, )

Ухвала обґрунтована посиланням на норми ст.ст.74,86, 136, 137, ст.141 ГПК України, ч.1 ст.1074 ЦК України, ст.59 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та вмотивована наступним. Позивач посилається на наявність у відповідача зобов`язань за договорами поставки №№123, 126 в частині сплати коштів за отриманий відповідно до видаткових накладних товар. У матеріалах позову містяться первинні документи, надані позивачем на підтвердження заборгованості, крім того, позивачем надано копію акту звірки, підписаного сторонами, в якому відповідачем визнається наявність заборгованості станом на 13.09.2019р. у розмірі 3806441,06грн. Отже з урахуванням характеру правовідносин, що склалися між сторонами, майнового характеру позовних вимог та їх суттєвого розміру, існує дійсна ймовірність того, що невжиття обраного позивачем заходу до забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову внаслідок зникнення або зменшення коштів, які наявні у відповідача, на момент ухвалення рішення по справі. Суд вважає цілком обґрунтованим обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача, оскільки він відповідає заявленим вимогам, на забезпечення яких він направлений, є пов`язаним і співвідносним із заявленими вимогами; вказані позивачем заходи не належать до заходів забезпечення позову, вжиття яких не допускається згідно до ч.5 ст. 137 ГПК України. Оцінюючи подані заявником докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді заяви про вжиття заходів забезпечення позову та встановивши в їх сукупності обставини, на які посилається заявник як на підставу своїх вимог, суд вважає, що заява про вжиття заходів забезпечення позову підлягає задоволенню. Такі заходи забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти та майно, що застосовуються виключно в межах суми позову, не є перешкодою у здійсненні відповідачем господарської діяльності. Щодо зустрічного забезпечення суд вказав, що ч.1 ст.141 ГПК України встановлено право суду вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), тобто відповідна вимога може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову, відповідач не позбавлений права звернутися з клопотанням як про застосування зустрічного забезпечення, так і про скасування заходів забезпечення позову.

26.11.2019р. до Південно-західного апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області надійшла апеляційна скарга ПП «ВЕРЕСЕНЬ» (подана скаржником 21.11.2019р.) на ухвалу від 18.11.2019р., в якій скаржник просить суд:

- зупинити виконання ухвали господарського суду Одеської області від 18.11.2019р.;

- скасувати ухвалу від 18.11.2019р. та прийняти нове рішення;

- у задоволенні заяви ТОВа «АГРО-ЗАХИСТ» про забезпечення позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що ухвала підлягає скасуванню з огляду наступного:

- заходи забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії;

- накладаючи арешт на нерухоме майно, що належить відповідачу з метою забезпечення позову суд не врахував, що у такому випадку відсутній зв`язок між вказаним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги про стягнення коштів, оскільки нерухоме майно не належить до предмета спору у даній справі;

- заява позивача про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях щодо можливого ухилення відповідача від виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову, а відтак і щодо неможливості чи істотного ускладнення в майбутньому виконання такого рішення;

- достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви;

- адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Саме такий правовий висновок викладено у аналогічній справі в постанові Верховного суду від 10.10.2019р. (справа № 904/1478/19).

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП «ВЕРЕСЕНЬ» на ухвалу господарського суду Одеської області від 18.11.2019р. про забезпечення позову у справі №916/3423/19; встановлено іншим учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, будь-яких клопотань з процесуальних питань до 16.12.2019р.; відмовлено у задоволенні клопотання ПП «ВЕРЕСЕНЬ» про зупинення виконання ухвали господарського суду Одеської області від 18.11.2019р. у справі №916/3423/19; призначено справу до розгляду на 24.12.2019р. о 10.30год.; зобов`язано господарський суд Одеської області невідкладно надати суду апеляційної інстанції копію позовної заяви ТОВа «АГРО-ЗАХИСТ» з усіма додатками у справі №916/3423/19.

04.12.2019р. господарський суд Одеської області надіслав суду апеляційної інстанції документи на виконання ухвали суду від 29.11.2019р.

09.12.2019р. до суду поштою надійшло клопотання директора ТОВа «АГРО-ЗАХИСТ», в якому заявник просить постановити ухвалу про участь представників позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Харківському апеляційному господарському суду.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2019р. допущено участь представника позивача у судовому засіданні 24.12.2019р. в режимі відеоконференції із дорученням проведення відеоконференції Харківському апеляційному господарському суду.

В засіданні суду апеляційної інстанції 24.12.2019р. представник скаржника підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» свого представника в судове засідання 24.12.2019р. не направило ані до Південно-західного апеляційного господарського суду, ані до Харківського апеляційного господарському суду (будучи повідомленим про призначення засідання на 24.12.2019р. 13.12.2019р.), подавши при цьому 21.12.2019р. клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю ознайомитись із апеляційною скаргою, оскільки позивач не отримував від скаржника копії апеляційної скарги, через що позивач не має можливості підготувати та направити іншим учасникам справи відзив на апеляційну скаргу із запереченнями.

У задоволенні клопотання відмовлено у судовому засіданні 24.12.2019р. з огляду наступного:

- в додатки до апеляційної скарги ПП «Вересень» надало докази надіслання позивачу копії апеляційної скарги з додатками (опис вкладення та квитанція АТ «Укрпошта») за адресою, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та зазначена позивачем у позовній заяві та клопотанні про відкладення м.Одеса, вул.Проценка, 23/4;

- позивач 13.12.2019р. отримав копію ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду від 29.11.2019р. (що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення) та не був позбавлений права раніше звернутись до суду апеляційної інстанції з клопотанням про надання справи для ознайомлення, чого ним зроблено не було.

- строк розгляду апеляційної скарги, встановлений ч.1 ст.273 ГПК України, спливає 02.01.2019р., та враховуючи обставину перебування колегії суддів у відпустці з 02.01.2019р. по 03.01.2019р., суд апеляційної інстанції позбавлений можливості відкласти розгляд справи (з належним повідомленням учасників справи про призначення наступного судового засідання) в межах встановленого законом строку розгляду скарги.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно із п.3 ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції: про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Заслухавши представника скаржника, дослідивши матеріали та обставини справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів оскарження ухвали господарського суду Одеської області від 18.11.2019р. вбачається, що 16.04.2019р. та 18.04.2019р. між ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ» (Постачальник) та ПП «ВЕРЕСЕНЬ» (Покупець) були укладені договори поставки №№123 та 126, відповідно, за умовами п.1.1 яких позивач зобов`язався передати у власність відповідача продукцію виробничо-технічного призначення, а ПП «ВЕРЕСЕНЬ» зобов`язалося прийняти товар і сплатити його вартість.

Позивач посилається на несплату відповідачем отриманого товару, надаючи при цьому копії первинних документів, за якими товар був переданий, та копію Акту звірки взаємних розрахунків за період січень 2018 року жовтень 2019 року, підписаний сторонами.

Відповідно до ст.136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст.137 ГПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню, у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

При цьому, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст.74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції", від 19 березня 1997 року).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Обґрунтовуючи необхідність накладення арешту, заявник зазначає, що відповідач не здійснив сплату коштів за договорами поставки та це вказує на намагання відповідача ухилитись від виконання свого обов`язку щодо сплати заборгованості; за умови недотримання відповідачем своїх зобов`язань за договорами, існує достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке належить відповідачу, може бути переоформлено на інший суб`єкт господарювання.

Колегія суддів зазначає, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позовних вимог не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

З матеріалів оскарження ухвали господарського суду Одеської області від 18.11.2019р. вбачається, що відповідач наразі не оспорює наявність у нього заборгованості за Договорами №№123 та 126, що підтверджується, зокрема, підписаним Актом звірки №УТ-201 від 13.01.2019р., в Акті зазначена заборгованість станом на 13.09.2019р. у сумі 3806441,06грн.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник ПП «ВЕРЕСЕНЬ» пояснив, що існування заборгованості відповідачем на даний час не заперечується.

Крім того, у бухгалтерській довідці ТОВа «АГРО-ЗАХИСТ» (підписаній директором позивача та скріпленій печаткою товариства) відображена оплата ПП «ВЕРЕСЕНЬ» коштів на виконання умов договорів №№123,126 у значних сумах протягом певного періоду.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

ТОВом «АГРО-ЗАХИСТ» не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач вчиняє будь-які дії з підготовки чи проведення відчуження належного йому майна та якого саме, виведення грошових коштів з рахунків, а саме лише припущення про можливість відчуження майна не є достатньою та обґрунтованою підставою для накладення арешту на майно ПП «ВЕРЕСЕНЬ», у тому числі на кошти на рахунках.

Крім того, з матеріалів оскарження ухвали не вбачається конкретного зв`язку між заявленими позовними вимогами - стягнення коштів та запропонованим позивачем заходу вжиття забезпечення позову накладенням арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача в межах заявленої до стягнення суми, у тому числі невідомо яке, що буде виявлено на земельних ділянках держвиконавцем.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що з урахуванням характеру правовідносин, що склалися між сторонами, майнового характеру позовних вимог та їх суттєвого розміру, існує дійсна ймовірність того, що невжиття обраного позивачем заходу до забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову внаслідок зникнення або зменшення коштів, які наявні у відповідача, на момент ухвалення рішення по справі.

Колегія суддів зазначає, що сам по собі суттєвий розмір позовних вимог (3984415,52грн.) не може бути безумовною підставою для забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача.

Обов`язок доказування наявності підстав, визначених ст.136 ГПК України умовою вжиття судом заходів забезпечення позову, покладається згідно ст.74 ГПК України саме на ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ», котре в даному випадку таких обставин не наводить та не надає будь-яких доказів їх існування.

Колегія суддів оцінює як аргумент на користь позиції апелянта та обставину, що ПП «ВЕРЕСЕНЬ» 13.09.2019р. підписало Акт звірки розрахунків на суму 3806441,06грн. без зауважень, вважаючи, що цим, всупереч твердженням позивача, підтверджується відсутність наміру відповідача ухилитись від виконання зобов`язань.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що заява ТОВа «АГРО-ЗАХИСТ» про вжиття заходів забезпечення позову грунтується виключно на припущеннях заявника і при цьому ним не обгрунтовано та не доведено необхідності вжиття заходів до забезпечення позову, не надано суду доказів в підтвердження ймовірності утруднення виконання або неможливості виконання рішення господарського суду в майбутньому в разі невжиття таких заходів, отже підстави для задоволення такої заяви були відсутні у суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції, задовольнивши заяву ТОВа «АГРО-ЗАХИСТ» про забезпечення позову, припустився порушення норм процесуального права, що призвели до помилкового застосування заходів забезпечення позову за заявою ТОВ «АГРО-ЗАХИСТ».

Відповідно до пунктів 2,3,4 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно абз.2 ч.2 ст.277 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу ПП «ВЕРЕСЕНЬ», скасовує ухвалу господарського суду Одеської області від 18.11.2019р. у справі №916/3423/19 з прийняттям нового рішення за заявою ТОВа «АГРО-ЗАХИСТ» про відмову у забезпеченні позову.

Керуючись ст.ст.136, 137, 140, 232, 233, 236, 240, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПП «Вересень» задовольнити.

Ухвалу господарського суду Одеської області від 18.11.2019р. у справі №916/3423/19 про забезпечення позову скасувати.

У забезпеченні позову за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ЗАХИСТ» про забезпечення позову (вх. №25603 від 15.11.2019р.) відмовити.

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.ст. 286, 287 ГПК України.

Повна постанова складена 28 грудня 2019 року.

Головуючий суддя М.А. Мишкіна

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя К.В. Богатир