РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2019Справа № 910/12072/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

до Департаменту комунальної власності м. Києва

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Київська міська клінічна лікарня № 9

про скасування рішення

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Жук О.Б., ордер ТР № 050718;

від відповідача: Безсмертна С.І., довіреність № 062/01/10-329 від 14.01.2019;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Департаменту комунальної власності м. Києва про скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Департаменту комунальної власності міста Києва про відмову в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» про продовження строку дії Договору № 854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015, укладеного між позивачем, відповідачем та Київською міською клінічною лікарнею № 9, є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено такої підстави для відмови у продовженні строку дії договору оренди як знаходження особи в стані припинення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 судом залишено позовну заяву без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.

16.09.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків, відповідно до якої позивачем усунуто недоліки, зазначені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 06.09.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі Київську міську клінічну лікарню № 9 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, підготовче засідання призначено на 21.10.2019.

У судове засідання 21.10.2019 представники позивача та відповідача з`явились, представник третьої особи не з`явився.

Розглянувши у судовому засіданні 21.10.2019 клопотання представника позивача про витребування доказів, заслухавши пояснення представників учасників справи, суд витребував у Департаменту комунальної власності м. Києва рішення про відмову в задоволені заяви ТОВ «Діамед» про продовження строку дії Договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 854-1 від 29.12.2015.

За результатами судового засідання судом постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання до 11.11.2019, яку занесено до протоколу судового засідання.

05.11.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому також заявлено клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву.

У судове засідання 11.11.2019 представники сторін з`явились, представник третьої особи не з`явився.

За результатами судового засідання судом відкладено підготовче судове засідання на 02.12.2019.

21.11.2019 представником позивача подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої позивач просить суд визнати погодженим Товариству з обмеженою відповідальністю «Діамед» продовження строку дії договору № 854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 року строком на 2 роки 364 дні та відповідь на відзив.

У судове засідання 02.12.2019 представники сторін з`явились, представник третьої особи не з`явився.

Розглянувши заяву позивача про зміну предмета позову, суд дійшов висновку про те, що заява позивача про зміну предмета позову підлягає прийняттю до розгляду, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 3 ст. 46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Дослідивши надану позивачем заяву про зміну предмета позову, суд визнає її такою, що подана з дотриманням приписів чинного процесуального законодавства, зокрема положень ч. 5. ст. 46, ст. 170 ГПК України, тому суд приймає до розгляду заяву позивача та визначає предмет позову з її урахуванням.

З огляду на приписи ст. 13 ГПК України судом постановлено на обговорення питання щодо необхідності надання учасникам справи часу для надання пояснень по суті спору з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви про зміну предмета позову, за результатами чого, оскільки учасниками справи зазначено про відсутність намірів подання пояснень по суті спору з урахуванням заяви про зміну предмета позову, та враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, та учасниками справи було заявлено про подання суду всіх наявних у них доказів і пояснень по справі, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.12.2019.

У судове засідання 16.12.2019 представники сторін з`явились, представник третьої особи не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 511, відповідно до якого, ухвала-повідомлення суду про призначення справи до розгляду по суті, отримана представником третьої особи - 09.12.2019.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на викладене, оскільки неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив у повному обсязі.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 16.12.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 2015 року між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - орендодавець, відповідач), Товариством з обмеженою відповідальністю «Діамед» (далі - орендар, позивач) та Київською міською клінічною лікарнею № 9 (далі - балансоутримувач, третя особа) укладено Договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 21.11.2012 №854) №854-1 (далі - Договір), за умовами якого, орендодавець на підставі протоколу засідання постійної комісії Київради з питань власності від 12.11.2015 року №48 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлове приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, далі - об`єкт, яке знаходиться за адресою: вул. Ризька, буд. 1, к. 3, для розміщення кафе, яке не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Відповідно до п. 2.1 Договору об`єктом оренди є: нежитлове приміщення, загальною площею 47,00 кв.м, у т. ч. на 1 (першому) поверсі 47,00 кв.м.

Цей договір є укладений з моменту підписання його сторонами діє з 29.12.2015 по 27.12.2018 (п. 9.1 Договору).

Відповідно до п. 9.2 Договору, усі зміни та доповнення до цього договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами.

Договір припиняється в разі: ліквідації орендодавця або орендаря; невиконання або систематичного неналежного виконання істотних умов Договору; закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об`єкта; у разі смерті орендаря (якщо орендарем є фізична особа), в інших випадках, передбачених законодавством.

Пунктом 9.7 Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються відповідним договором, який є невід`ємною частиною цього договору.

16.11.2018 позивач звернувся до Департаменту комунальної власності м. Києва з Заявою щодо продовження договору оренди вих. №7/11 від 15.11.2018, в якій просив продовжити договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в оренду №854-1 від 29.12.2015 строком 2 роки 364 дні, до якої долучив документи згідно наведеного у ній переліку.

У відповідь на заяву позивача, відповідач Листом №062/05/19-3155 від 05.04.2019 повідомив позивача про те, що питання щодо продовження договору оренди нежитлового приміщення площею 43,40 кв.м на вул. Ризькій, 1 на новий термін було направлено на розгляд постійної комісії Київради з питань власності та було повернуто без розгляду, оскільки відповідно до рішення Київської міської ради від 06.12.2018 №253/6304 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 "Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва", рішення щодо продовження договору оренди приміщення площею до 50,0 кв.м чи не продовження договору оренди, приймає орендодавець. Відповідач у листі зазначив, що оскільки ТОВ «Діамед» перебуває у стані припинення з 22.11.2017, Договір продовжений не буде та зазначив про необхідність передачі приміщення по акту приймання-передачі балансоутримувачу.

Звертаючись з позовом до суду ТОВ «Діамед» зазначає, що наведена у Листі відповідача №062/05/19-3155 від 05.04.2019 підстава для відмови в продовженні орендних відносин є необґрунтованою, безпідставною та незаконною, оскільки така підстава для відмови у продовженні Договору не передбачена нормами чинного законодавства, в зв`язку з чим, позивач з урахуванням прийнятої заяви про зміну предмету позову, просить визнати погодженим Товариству з обмеженою відповідальністю «Діамед» продовження строку дії Договору № 854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 строком на 2 року 364 дні.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти позову зазначає, що Договір не може вважатись продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, що були ним передбачені, оскільки орендодавець не має наміру продовжувати договірні стосунки, а тому відсутні правові підстави зобов`язувати відповідача продовжити дію договору оренди всупереч його волі, оскільки законодавством не передбачено обов`язку продовжувати дію Договору оренди та права орендаря на таке продовження дії Договору, за наявності бажання однієї із сторін припинити Договір.

Також заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що приписами ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ч. 6 ст. 283, ст. 285 ГК України, ст. 777 ЦК України не передбачено порядку автоматичного поновлення Договору оренди.

Крім того, відповідач зазначає, що з огляду на приписи ст. 759, 763, 764 ЦК України, ч. 2 ст. 291 ГК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки відповідач повідомив позивача про наявність заперечень щодо продовження Договору оренди, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України, а також Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За статтею 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до частини 1 статті 777 Цивільного кодексу України, наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Частина 2 статті 777 Цивільного кодексу України встановлює, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

Частина 1 статті 283 Господарського кодексу України (ГК України) визначає, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частина 2 статті 283 ГК України встановлює, що у користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до частини 3 статті 283 ГК України об`єктом оренди можуть бути:

- державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання;

- нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення);

- інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Частиною 6 статті 283 ГК України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частина 1 статті 285 ГК України встановлює, що орендар має переважне право перед іншими суб`єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

За статтею 291 ГК України, одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- викупу (приватизації) об`єкта оренди;

- ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря;

- загибелі (знищення) об`єкта оренди.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналогічна норма міститься і в ч. 2 ст. 291 ГК України.

Системний аналіз частини 1 статті 764 ЦК України, частини 4 статті 284 ГК України, частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" дозволяє зробити висновок про те, що як норми цивільного законодавства, так норми господарського права, зокрема, й спеціальні норми, що регламентують здачу в оренду державного та комунального майна, однаково та в імперативному порядку визнають продовженим договір оренди на той же строк та на тих же умовах, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору оренди не заявить про припинення або зміну умов договору оренди.

16.11.2018 позивач звернувся до Департаменту комунальної власності м. Києва з Заявою щодо продовження договору оренди вих. №7/11 від 15.11.2018, в якій просив продовжити договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в оренду №854-1 від 29.12.2015 строком 2 роки 364 дні.

У відповідь на заяву позивача, відповідач Листом №062/05/19-3155 від 05.04.2019 повідомив позивача про те, що питання щодо продовження договору оренди нежитлового приміщення площею 43,40 кв.м на вул. Ризькій, 1 на новий термін, було направлено на розгляд постійної комісії Київради з питань власності та було повернуто без розгляду, оскільки відповідно до рішення Київської міської ради від 06.12.2018 №253/6304 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року №415/1280 "Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва", рішення щодо продовження договору оренди приміщення площею до 50,0 кв.м чи не продовження договору оренди, приймає орендодавець. Відповідач у листі зазначив, що оскільки ТОВ «Діамед» перебуває у стані припинення з 22.11.2017, Договір продовжений не буде та зазначив про необхідність передачі приміщення по акту приймання-передачі балансоутримувачу.

Право відповідача відмовитись від пролонгації договору оренди передбачене частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 9.7 Договору оренди.

Водночас, пунктом 9.7 Договору, який кореспондується з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що відмова від продовження Договору у формі заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов, повинна бути висловлена не пізніше одного місяця з дати його закінчення.

Однак, доказів висловлення відповідачем відмови від Договору у порядку передбаченому частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 9.7 Договору оренди протягом місця після його закінчення, матеріали справи не містять, а сторонами не надано.

Водночас, суд відхиляє посилання відповідача на положення ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», з огляду на наступне.

За змістом статті 285 ГК, статті 777 ЦК, частини 3 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» наявність у орендаря переважного права, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий строк, якому відповідає обов`язок орендодавця щодо укладення такого договору, є підставою для обов`язкового укладення відповідного договору оренди за наявності обставин, зазначених у відповідних законодавчих приписах.

Сутністю переважного права є укладення договору найму на новий строк зі встановленням умов за домовленістю сторін, а не його автоматичне поновлення.

Однак, переважне право на укладення договору оренди державного майна перед іншими особами, які претендують на це ж майно, реалізується шляхом укладення нового договору оренди на погоджених з орендодавцем умовах, у даному випадку, у випадку проведення конкурсу на оренду майна, шляхом участі у конкурсі, а не у зв`язку із продовженням користування орендарем майном та відсутністю заперечень орендодавця проти цього протягом одного місяця після закінчення строку дії договору.

З цього приводу суд зазначає, що відповідачем помилково ототожнюється правовий інститут пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк і на тих самих умовах), закріплений частиною 2 статті 17 Закону, який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (частина 3 статті 17 цього Закону), реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Разом з тим, виходячи зі змісту частини 1 статті 777 ЦК та частини 3 статті 17 Закону, якими врегульовано порядок та підстави набуття переважного права, поняття такого права орендаря означає надання йому переваги орендодавцем у разі наявності пропозицій інших господарюючих суб`єктів, що містять умови, рівні з умовами особи, яка наділена переважним правом. При цьому, для набуття переважного права на укладення договору на новий термін недостатнім є належне виконання орендарем своїх обов`язків за попереднім договором оренди, оскільки іншими передумовами для реалізації такого права законодавство чітко визначає необхідність досягнення між сторонами домовленості щодо умов нового договору, рівність умов (пропозицій) особи, яка наділена переважним правом, з умовами (пропозиціями) іншого претендента на оренду, а також відсутність у власника наміру використовувати майно для власних потреб.

Відтак, порушення переважного права позивача на укладення договору оренди на новий термін можливе за умови участі, у разі його проведення, позивача в конкурсі на право оренди приміщення, і за всіх рівних умов з іншими учасниками позивач мав би переважне право на укладення договору в разі дотримання вимог ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" щодо належного виконання своїх обов`язків орендаря за договором.

Аналогічна правова позиція щодо реалізації переважного права викладена постановах Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 923/854/17, від 03.04.2019 у справі № 911/928/18, від 27.03.2019 у справі № 911/1285/18.

Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

До відання виконавчих органів, зокрема міських рад, належать повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (п. 1 ст. 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Частиною 5 ст. 60 зазначеного Закону передбачено повноваження органів місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад здавати об`єкти права комунальної власності в оренду відповідно до закону.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 29 грудня 2012 року N 2383 (в редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04 березня 2016 року N 121) затверджено Положення про департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Положення про департамент)

Підпунктами 5 та 7 п. 4 Положення про Департамент визначено, що основним завданням Департаменту є, зокрема здійснення повноважень орендодавця об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва у порядку, встановленому Київською міською радою та здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації, відчуження майна, що належить територіальній громаді міста Києва та Майнових прав у випадках, встановлених законодавством, передачі комунального майна в оренду та користування; повернення у власність територіальної громади міста Києва комунального майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з комунальної власності з порушенням законодавства;

Департамент відповідно до визначених галузевих повноважень виконує такі завдання у сфері оренди майна: 1) здійснює повноваження орендодавця майна комунальної власності територіальної громади міста Києва у порядку, встановленому Київською міською радою; 2) готує пропозиції щодо передачі в оренду майна комунальної власності територіальної громади міста Києва у порядку, встановленому Київською міською радою; 3) організовує та забезпечує проведення конкурсів на право оренди нерухомого майна (нежилих будинків, приміщень, споруд); 4) подає пропозиції щодо передачі власникам приватизованих об`єктів в оренду будівель і споруд, приватизація яких заборонена відповідно до законодавства; 5) здійснює контроль за виконанням зобов`язань, передбачених у договорах оренди; 6) здійснює формування реєстру банку даних "Оренда" (інформаційно-комп`ютерна технологія обробки інформації щодо надання в оренду нежилих приміщень комунальної власності територіальної громади міста Києва) щодо ухвалених рішень Київської міської ради та протоколів засідань постійної комісії Київської міської ради з питань власності щодо оренди майна територіальної громади міста Києва; 7) спільно з районними в місті Києві державними адміністраціями та підприємствами, які є орендодавцями майна територіальної громади міста Києва, здійснює формування реєстру банку стосовно укладених договорів оренди, додаткових угод до договорів оренди та договорів суборенди майна територіальної громади міста Києва (п. 5.4 Положення про Департамент).

В свою чергу, рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 затверджено Положенням про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого (Положення про оренду), до якого рішенням Київської міської ради «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 21 квітня 2015 року N 415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» N 253/6304 від 6 грудня 2018 року внесено зміни.

Відповідно до п. 7.10.1 Положення про оренду якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається з потенційним орендарем як з єдиним претендентом на підставі рішення, яке приймається орендодавцем - щодо нерухомого майна, площа якого складає 50 кв. м або менше, та іншого окремого індивідуально визначеного майна вартістю до 500000 грн.

Згідно з пунктами 15.2-15.3 Положення про оренду з метою розгляду питання про внесення змін до договору оренди орендар подає орендодавцю заяву, 3 підписані ним та балансоутримувачем примірники додаткової угоди до договору про внесення змін до договору оренди та обґрунтування запропонованих змін.

Якщо пропозиція орендаря щодо зміни істотних умов договору оренди стосується продовження договору на новий строк, орендар також подає, не пізніше ніж за 3 місяці до дати закінчення договору, звіт про оцінку об`єкта оренди та клопотання про здійснення його рецензії (крім випадків, коли відповідно до закону дозволяється застосовувати стандартизовану оцінку). Відновлення пропущеного тримісячного строку можливе за рішенням Постійної комісії. Замовником оцінки майна виступає орендар.

Якщо пропозиція орендаря стосується зміни істотних умов договору оренди нерухомого майна, яке відповідає ознакам, визначеним у підпунктах 7.10.2 і 7.10.3 цього Положення, то рішення за заявою орендаря приймається Постійною комісією за поданням орендодавця.

Якщо пропозиція орендаря стосується зміни істотних умов договору оренди нерухомого майна, яке відповідає ознакам, визначеним у підпункті 7.10.1 цього Положення, то рішення за заявою орендаря приймається орендодавцем.

Пунктом 15.4 Положення про оренду визначено, що для цілей цього Положення істотними умовами договору оренди вважається, зокрема продовження договору на новий строк.

У відповідності до п. 15.5 Положення про оренду орендодавець протягом 10 робочих днів з моменту отримання заяви орендаря про зміну істотних умов договору оренди:

- вносить до Системи інформацію про запропоновані зміни до договору;

- приймає рішення про задоволення заяви або про відмову у задоволенні заяви за наявності підстав, передбачених цим Положенням, або

- направляє програмними засобами Системи пропозицію орендаря на розгляд Постійної комісії, якщо прийняття рішення за такою пропозицією віднесено цим Положенням до компетенції Постійної комісії.

Якщо пропозиція орендаря стосується продовження договору на новий строк, орендодавець приймає рішення, передбачене цим пунктом Положення.

Орендодавець надсилає орендарю і балансоутримувачу лист про відмову у внесенні змін до договору оренди, якщо:

- орендодавець, в межах своєї компетенції, прийняв мотивоване рішення про відмову в задоволенні заяви орендаря про внесення змін до істотних умов договору оренди. В такому разі орендодавець обов`язково включає до листа обґрунтування прийнятого рішення; або

- Постійна комісія прийняла рішення про відмову у внесенні змін до істотних умов договору оренди.

Пунктом 15.9 Положення про оренду визначено, що орендарю може бути відмовлено в продовженні строку договору оренди у випадку, якщо: орендоване майно необхідне для власних потреб підприємства-балансоутримувача або територіальної громади міста Києва; прийнято рішення про реконструкцію об`єкта нерухомості, у зв`язку з чим неможливе подальше використання об`єкта оренди; об`єкт оренди необхідний для розміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних або комунальних установ, організацій; прийнято рішення про включення об`єкта до переліку об`єктів комунальної власності, які не можуть бути об`єктами оренди; прийнято рішення про приватизацію об`єкта оренди; орендар не виконував або порушував умови договору оренди, в тому числі, в частині своєчасної сплати орендної плати, цільового використання об`єкта, страхування об`єкта оренди; орендар пропустив строк подачі звіту про оцінку об`єкта оренди, передбачений пунктом 15.2 цього Положення, і при цьому минуло більше ніж 30 календарних днів після закінчення строку дії договору, але Постійна комісія не ухвалила рішення про відновлення пропущеного строку; існують інші підстави, передбачені законом.

У даному випадку, доказів прийняття рішення про продовження Договору на новий строк, як і про відмову у продовженні Договору на новий строк, у строк та порядку встановлених п. 15.5 Положення про оренду, із наведенням мотивів відхилення заяви позивача, визначених п. 15.9 Положення про оренду матеріали справи не містять, а сторонами не надано.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

В силу ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт або правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У разі прийняття органом державної влади або органом місцевого самоврядування акта, що не відповідає законодавству, і порушує права чи законні інтереси суб`єкта господарювання, останній відповідно до ст. 20 цього Кодексу має право звернутися до суду із заявою про визнання такого акта недійсним (ч. 2 ст. 249 Господарського кодексу України).

Згідно ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів.

Частиною 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Однак, звертаючись з позовом до суду, позивач просить визнати погодженим Товариству з обмеженою відповідальністю «Діамед» продовження строку дії Договору № 854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 строком на 2 року 364 дні.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У цьому висновку суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18 (пункти 8.1 - 8.5 постанови).

Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до п. 9.2 Договору, усі зміни та доповнення до цього договору оформляються в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами.

Пунктом 9.7 Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються відповідним договором, який є невід`ємною частиною цього договору.

В свою чергу, заявлена позивачем вимога про визнання погодженим Товариству з обмеженою відповідальністю «Діамед» продовження строку дії Договору № 854-1 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 29.12.2015 строком на 2 року 364 дні за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захисту порушеного права позивача.

Отже, позивачем у даному випадку обрано невірний та неефективний спосіб захисту своїх порушених прав, який зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Разом з цим, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням судових витрат на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 23.12.2019

Суддя О.А. Грєхова