ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2046/19
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів Колоколова С.І.,

Разюк Г.П.,

секретар судового засідання - Щербатюк О.В.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Тірас 2012"

на рішення Господарського суду Одеської області

від 16 вересня 2019 року (повний текст складено 23.09.2019р.)

по справі № 916/2046/19

за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Тірас 2012"

про стягнення 42 541,55 грн.,

суддя суду першої інстанції: Петров В.С.

час та місце винесення рішення: 16.09.2019р., м. Одеса, проспект Шевченка, 29 Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 24.12.2019р. відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019р. Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі-позивач, АТ «НАК «Нафтогаз України», Нафтогаз) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Тірас 2012" (далі-відповідач, ОСББ «Тірас 2012», Об`єднання) про стягнення з відповідача 42541,55 грн., з яких 28197,16 грн. - пеня за прострочку оплати за поставлений природний газ, 4028,17 грн.-3% річних за прострочку оплати за поставлений природний газ, 10316,22 грн. - сума інфляційних втрат.

Позовна заява обґрунтована неналежним виконанням відповідачем умов договору постачання природного газу від 29.09.2016р. №3603/1617-ТЕ-23 (далі-договір) щодо здійснення своєчасної оплати за поставлений природний газ.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.09.2019р. по справі №916/2046/19 (суддя Петров В.С.) позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково; стягнуто з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Тірас 2012" на користь позивача пеню в сумі 28197,16 грн., 3 % річних в сумі 4028,17 грн., інфляційні втрати в сумі 10248,49 грн., та 1917,94 грн. судового збору; у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що матеріалами справи доведено факт несвоєчасного виконання відповідачем грошового зобов`язання по оплаті вартості поставленого природного газу за договором, а тому суд дійшов висновку, що позивачем було правильно нараховане відповідачу пеню та 3% річних.

Водночас, місцевий господарський суд вказав про неправильність та необґрунтованість вказаного позивачем розрахунку інфляційних втрат, тому що інфляційна складова боргу може бути розрахована виключно із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а не на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів. При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що позивачем, за зобов`язаннями лютого 2017 року за період з 01.05.2017р. по 31.08.2017р. нараховано 4073,06 грн. на суму боргу 134712,62 грн. (з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів).

Здійснивши самостійний перерахунок інфляційних втрат, суд першої інстанції встановив, що стягненню підлягає не 10316,22 грн. інфляційних втрат, що було заявлене позивачем, а сума в розмірі 10248,49 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Тірас 2012" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу та заперечуючи проти сплати штрафних санкцій, ОСББ «Тірас 2012» зазначає, зокрема, про неприбутковість організації; про те, що останній не є суб`єктом господарювання з виробництва теплової енергії у розумінні Закону України "Про теплопостачання"; що автономна котельня, як і інше обладнання багатоквартирного будинку, призначене для обслуговування мешканців та перебуває у спільній сумісній власності власників приміщень будинку; що газ для роботи котельні закуповують мешканці будинку, а джерело фінансування діяльності Об`єднання є внески співвласників на утримання будинку, про те, що причиною затримання оплати газу за договором є несвоєчасна оплата мешканців даного житлового комплексу за спожитий газ.

Відповідач вказує, що стягуючи штрафні санкції, суд першої інстанції не врахував, що саме з внесків співвласників Об`єднання фактично проводиться сплата штрафних санкцій, при цьому, доказів, що свідчили б про погіршення фінансового стану позивача, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті дій відповідача, матеріали справи не містять, вимоги про стягнення збитків позивачем не заявлялись.

Більш того, апелянт звертає увагу, що станом на день звернення позивача з даним позовом, ОСББ «Тірас 2012» в повному обсязі була здійснена оплата отриманого природного газу і заборгованість останнього за відповідним договором відсутня.

Водночас, Об`єднання вказує, що нараховані йому до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції взагалі не було розглянуто твердження відповідача, що АТ «НАК «Нафтогаз України» своїми діями порушує умови укладеного між сторонами договору, пунктом 6.3. якого встановлено, що у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем: у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; у другу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; у третю погашається основна сума заборгованості. У зв`язку з цим, суд не врахував, що Позивач не здійснив погашення своїх вимог одразу, відповідно до запропонованої ним же за договором черговості; не відобразив жодних претензій, щодо заборгованості у ОСББ «Тірас 2012» за будь-які спожиті послуги у відповідні періоди; позивачу регулярно перераховувались кошти від відповідача протягом, як мінімум ще двох опалювальних періодів (2017-2018 та 2018-2019 роки), коли позивач міг задовольнити свої вимоги самостійно відповідно до договору, зарахувавши кошти від ОСББ «Тірас 2012» в рахунок інфляційних нарахувань, відсотків річних, пені, але цього не зробив.

Таким чином, апелянт вважає, що позивач фактично визнав, що жодних збитків йому не нанесено та він не поніс жодних додаткових витрат у зв`язку з можливим простроченням платежів від споживача.

ОСББ «Тірас 2012» звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було фактично досліджено статус відповідача в рамках правовідносин, що між ними склались. Так, Закон України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» встановлює, що особи, що мають реструктуризовану заборгованість не сплачують штрафних санкцій та інфляційних платежів. ОСББ, в разі надходження до нього звернення особи щодо укладення з нею договору реструктуризації заборгованості, не має право відмовити їй в цьому. Таким чином, відповідач повинен сплачувати штрафні санкції за власний рахунок, при тому, що вони виникли з вини третіх осіб, до яких, згідно умов чинного законодавства, застосування регресних санкцій (в обсязі рівному санкціям позивача, з метою їх компенсації) є неможливим.

Отже, апелянт наполягає на тому, що він опиняється у ситуації, коли стягнути заборгованість та штрафні санкції за послуги тепло та водопостачання ОСББ не може за законом, але в свою чергу, примушується до сплати таких штрафних санкцій монополістом газопостачальником.

Тобто, в результаті дій позивача щодо стягнення будь-яких додаткових платежів у вигляді пені, відсотків річних та інфляційних витрат з ОСББ, як представника громадян-споживачів, має місце порушення прав та законних інтересів останніх, тому що вони понесуть прямі матеріальні збитки, у зв`язку з нанесенням шкоди відповідачу, яку не можливо компенсувати, адже ОСББ не має власних грошей.

Крім того, апелянт вважає, що місцевим господарським судом було невірно застосовано строки позовної давності, а також положення статті 259 та статті 627 Цивільного Кодексу України, яка регулює свободу укладення договорів. Відповідач зазначає, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені), а тому відповідач просить не брати до уваги пункт договору про збільшення позовної давності, оскільки інший варіант договору неможливо отримати на підписання та як слід - отримати газ; що ці строки є настільки великими, що втрачається сенс існування інституту позовної давності.

22.10.2019р., також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 67,73 грн. та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги АТ "НАК "Нафтогаз України" щодо стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 67,73 грн. - задовольнити.

Позивач в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції було здійснено неправомірний перерахунок інфляційних нарахувань, що призвело до зменшення останніх.

В обґрунтування своєї незгоди з оскаржуваним рішенням, апелянт, зокрема, звертає увагу на те, що судом першої інстанції здійснено перерахунок інфляційних втрат з урахуванням думки суду, що «інфляційна складова боргу може бути розрахована виключно із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а не на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів», у зв`язку з чим суд і дійшов висновку про неправильність та необґрунтованість вказаного розрахунку інфляційних втрат.

Але, посилаючись на постанову Верховного суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 року по справі №905/600/18, Нафтогаз наполягає на тому, що індекс інфляції розраховується шляхом перемноження індексів інфляції за весь період.

При цьому, позивач вказує, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відповідно. Нарахування інфляційних втрат за наступний період обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, а тому позиція про те, що інфляційні втрати слід нараховувати виключно на суму боргу не відповідає нормам чинного законодавства.

Більш детально доводи ОСББ «Тірас 2012» та АТ «НАК «Нафтогаз України» викладені у відповідних апеляційних скаргах.

Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.10.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Тірас 2012" та Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2019р. по справі №916/2016/19, об`єднано зазначені апеляційні скарги до сумісного розгляду та призначено розгляд справи на 11 грудня 2019р.

07.11.2019р. від АТ «НАК «Нафтогаз України» до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСББ «Тірас 2012», відповідно до якого позивач не погоджується з її доводами, просить рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2019р. у справі №916/2046/19 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 67,73 грн. інфляційних втрат скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги у відповідній частині - задовольнити, апеляційну скаргу ОСББ «Тірас 2012» позивач просить залишити без задоволення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.12.2019р. у судовому засіданні оголошено перерву до 24.12.2019р.

Представники сторін у судове засідання 24.12.2019р. не з`явились, про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 24.12.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційних скарг, заслухавши представників сторін, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.09.2016р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та ОСББ "Тірас 2012" (споживач) було укладено договір №3603/1617-ТЕ-23 про постачання природного газу (далі-договір).

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

У пункті 2.1. договору сторонами погоджено, що постачальник передає споживачу з 01.10.2016р. по 31.03.2017р. (включно) природний газ, обсягом до 400,00 тис. куб.м, у тому числі за місяцями (тис. куб.м): у жовтні 2016 року - 20,00; у листопаді 2016 року - 50,00; у грудні 2016 року - 80,00; у січні 2017 року - 100,00; у лютому 2017 року - 100,00; у березні 2017 року - 50,00.

Згідно з п.3.4. договору, приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

В п. 4.1 договору визначено, що кількість природного газу, яка передається споживачу, визначається за показами комерційних вузлів обліку природного газу споживача відповідно до вимог, установлених Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2494, та Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2493.

Ціна за 1000 куб. м. газу за цим договором становить 4 942,00 грн., крім того: податок на додану вартість за ставкою - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5 930,40 грн. (п.5.2. договору).

Загальна сума вартості природного газу за договором складається з сум вартості місячних поставок природного газу (п.5.4. договору).

Матеріали справи свідчать, що в подальшому сторонами вносились зміни до договору, зокрема, шляхом укладення додаткової угоди від 23.01.2017р. №1, в якій змінено положення щодо кількості та показників газу, прав і обов`язків сторін, а також інших умов.

За умовою п.6.1. договору, зокрема, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 6.2. договору сторони погодили, що під час перерахування коштів у призначені платежу посилання на номер договору є обов`язковим.

Тим же пунктом договору, зокрема вказано, що в разі, коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений газ відповідно до п.6.1. договору. Крім того, сторони встановили, що у разі наявності заборгованості у споживача за цим договором, кошти, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди, зараховуються постачальником у порядку календарної черговості виникнення заборгованості; кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата, за умови відсутності заборгованості за цим договором.

Згідно з п. 6.3. договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості, незалежно від призначення платежу визначеного споживачем:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;

3) у третю чергу погашається основна сума заборгованості.

В підпункті 6 п. 7.2 договору передбачено, що споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством і договором. У разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п.п.8.1., 8.2. договору).

Відповідно до п. 8.6 договору збитки, завдані одній із сторін договору внаслідок невиконання (неналежного виконання) іншою стороною своїх зобов`язань, відшкодовуються винною у невиконанні (неналежному виконанні) стороною в порядку та розмірі, визначених законодавством.

Строк дії договору визначений у розділі 12. Так, за п.12.1. договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу з 01.10.2016р. до 31.03.2017р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Даний договір підписаний обома сторонами без зауважень та скріплений відповідними печатками сторін.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов договору від 29.09.2016р. №3603/1617-ТЕ-23 позивачем протягом жовтня 2016р. березня 2017р. (включно) було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 1 613 845,67 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016р. на суму 108 793,19 грн., від 30.11.2016р. на суму 243 176,05 грн., від 31.12.2016р. на суму 362 039,06 грн., від 31.01.2017р. на суму 432 836,17 грн., від 28.02.2017р. на суму 300 256,15 грн., від 31.03.2017р. на суму 166 745,05 грн., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень (а.с. 29 -34).

В свою чергу, відповідач здійснив повну оплату за поставлений газ, однак здійснював її несвоєчасно, що не спростовується відповідачем та вбачається з наданої АТ «НАК «Нафтогаз Україна» виписки - операції по підприємству ОСББ «Тірас 2012» за період з 01.09.2016р. по 31.08.2018р., яка наявна у матеріалах справи (а.с. 36).

З огляду на викладене, за неналежне виконання умов договору позивач нарахував відповідачу пеню, 3% річних та інфляційні.

Вказані обставини стали підставою звернення Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до господарського суду з відповідним позовом.

Проаналізувавши доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Як вже було зазначено, договір від 29.09.2016р. №3603/1617-ТЕ-23 за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно із приписами ч.ч.1 та 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першою ст.692 Цивільного кодексу України закріплено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Апеляційна колегія, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставою яких є письмовий договір постачання природного газу №3603/1617-ТЕ-23.

При цьому, АТ ,,НАК ,,Нафтогаз України" як постачальником виконано належним чином взяті на себе обов`язки за договором та поставлено протягом жовтня 2016р. березня 2017р. (включно) було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 1 613 845,67 грн. з ПДВ, що підтверджується вищевказаними актами приймання-передачі природного газу.

В свою чергу ОСББ «Тірас 2012» в порушення приписів ст.ст.525, 526, 530, 610, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України та п.6.1 договору несвоєчасно оплатило вартість поставленого йому природного газу.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, за умовами п. 8.2 договору у разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, позивач на підставі умов договору та положень чинного законодавства нарахував відповідачу до стягнення 28197,16 грн. пені., 3% річних у розмірі 4028,17 грн. та інфляційні на суму 10316,22 грн.

Положеннями ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини 1 статті 230 Господарського кодексу України та пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до п.п.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як зазначалось вище, пунктом 8.2. договору встановлено зобов`язання відповідача у разі порушення п.6.1. цього договору оплати постачальнику пені у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Крім того, відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Таким чином, апеляційна колегія зазначає, який би розмір пені не визначався в договорі, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, а саме: може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України.

У зв`язку з чим, враховуючи порушення умов договору ОСББ «Тірас 2012» щодо строків оплати поставленого газу, позивачем було нараховано відповідачу пеню у розмірі 21% річних, розрахунки якої містяться у матеріалах справи (а.с. 16-17).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та розрахунок, що був здійснений місцевим господарським судом, апеляційна колегія цілком погоджується із вказаним судом першої інстанції, а саме: пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а тому, правильним є саме розрахунок суду першої інстанції та визначена останнім сума у розмірі 34250,86 грн.

Водночас, також, абсолютно правильним є висновок суду першої інстанції, що враховуючи те, що суд не може виходити за межі позовних вимог, а заявлена до стягнення сума пені є меншою, ніж розрахована судом, стягненню відповідно підлягає сума пені, заявлена позивачем в розмірі 28197,16 грн.

Разом з тим, апеляційна колегія звертає увагу на те, що ОСББ «Тірас 2012» у своєму відзиві на позовну заяву в суді першої інстанції посилався на ст. 233 Господарського кодексу України, ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, наполягаючи на відмові у задоволенні позовних вимог взагалі.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, він наделен правом зменшити розмір неустойки, а не звільнити відповідача від такої сплати взагалі.

Зменшення суми пені є правом суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки фактичних обставин справи та наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів, наявним у матеріалах справи.

При цьому, ані в суді першої інстанції, ані у Південно-західному апеляційному господарському суді відповідач не скористався своїм правом заявити клопотання про зменшення розміру пені, відповідно до вищевказаних приписів законодавства.

Також, судова колегія звертає увагу, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (абз.1 п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011).

Разом з тим, апеляційний суд вказує, що у матеріалах справи не міститься жодного доказу щодо скрутного матеріального становища відповідача або збитковості підприємства, а також, відповідачем не надано до суду будь-якого доказу, що даний випадок порушення грошових зобов`язань є винятковим з врахуванням наявності вищеперерахованих обставин.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленого природного газу за спірний період, апеляційна колегія погоджується з вимогами позивача щодо нарахування 3% річних. Тому, перевіривши відповідний розрахунок 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу в розмірі 4028,17 грн., апеляційна колегія погоджується з судом першої інстанції про що зазначена сума є правильною та підлягає стягненню з відповідача.

Щодо стягнення інфляційних втрат, судова колегія, зазначає наступне.

Інфляційні нарахування це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Отже, судом першої інстанції правильно визначено, що якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Тому, судова колегія погоджується з перерахунком інфляційних втрат, здійсненим судом першої інстанції та визначеним останнім розміром інфляційних збитків - 10248,49 грн., у зв`язку з простроченням відповідачем оплати за договором № 3603/1617-ТЕ-23 по зобов`язанням за лютий 2017 року та за березень 2017 року.

Щодо посилання скаржника на те, що нарахування інфляційних втрат за наступний період обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, колегія суддів зазначає про його необґрунтованість, оскільки інфляційна складова боргу може бути розрахована виключно із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а не на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів. Виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, обов`язок сплати боржником боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, виникає лише за умови прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. При цьому, позивач нараховував інфляційні втрати на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів за відсутності прострочення боржником сплати саме вказаних сум інфляційних нарахувань попередніх періодів, що не узгоджується положеннями договору та ст. 625 Цивільного кодексу України.

Окремо, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне зазначити, що здійснення нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, є помилковим, оскільки фактично, за таких умов, здійснюється нарахування «інфляції на інфляцію», а отже, має місце подвійна відповідальність особи, яка прострочила виконання грошового зобов`язання, що не відповідає приписам ст. 61 Конституції України, яка передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зазначена стаття Конституції закріплює загальновизнаний принцип права «Non bis in idem» (двічі за одне і те саме не карають), що забороняє притягати особу (в т.ч. юридичну, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 30.05.2001 року № 7-рп/2001 у справі про відповідальність юридичних осіб) щонайменше двічі до юридичної відповідальності одного виду (цивільно-правової, кримінальної, адміністративної, дисциплінарної тощо) за одне й те саме правопорушення (цивільно-правовий делікт, злочин, адміністративне або дисциплінарне правопорушення).

При цьому, обираючи вищезазначений порядок нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості, яка в процесі її існування змінюється, шляхом часткового погашення, кредитор намагається притягнути боржника не тільки до «подвійної відповідальності» за одне правопорушення (в даному випадку прострочення заборгованості), така відповідальність множиться в залежності від кількості здійснених боржником часткових сплат, оскільки кожного разу, кредитор від загальної суми боргу, яка проіснувала певний період часу, віднімає сплачену боржником суму та на залишок нараховує інфляційні втрати, при цьому не враховуючи, що частина боргу, яка взагалі не була погашена боржником чи була погашена останньою, вже була включена у залишок заборгованості за кожний попередній період. Крім того, при застосуванні саме такого розрахунку відбувається штучне збільшення грошових сум, які заявляє до стягнення позивач.

Стосовно посилання АТ «НАК «Нафтогаз України» на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18, судова колегія зазначає наступне.

При розгляді спорів про стягнення грошових коштів, у кожній окремій справі існує свій конкретний розрахунок, який заявляється до суду позивачем, виходячи з конкретних обставин справи, тому такі розрахунки не можуть бути аналогічними або ідентичними для застосування у інших справах.

Так, у справі № 905/600/18, на яку посилається апелянт, та в якій із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. у справі № 916/190/18, зазначено: «Розглядаючи дану справу №905/600/18 та відмовляючи ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в позові в частині стягненні інфляційних втрат у сумі 931 521,49 грн., судами першої та апеляційної інстанцій помилково не враховано зазначені вище вимоги закону та того, що заборгованість за природний газ станом на лютий 2017р. вже існувала, інфляційні втрати за лютий 2017р. нараховані на суму основного боргу і стягнуті за рішенням Господарського суду Донецької області від 20.04.2017р. у справі №905/822/15, яке набрало законної сили, а тому об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з лютого 2017р. по січень 2018р. (за поставками січня та лютого 2015р.) обґрунтовано здійснено позивачем у сумі 3030012,22 грн.(1721070,69 грн. поставка січня 2015р. на суму 8013208,46 грн.; і у сумі 1308941,53 грн. поставка лютого 2015р. на суму 6850232,48 грн.), з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання».

Тобто, у вказаній справі вищезазначені висновки були зроблені з урахуванням того, що в межах справи, що розглядалась, позивач звернувся з позовом про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на основний борг за природний газ, який був стягнутий за судовим рішенням у іншій справі.

Крім того, необхідно зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №905/600/18, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019р. у справі № 916/190/18, від 22.05.2018р. у справі №915/533/16, від 08.11.2019р. у справі №127/15/672/16-ц Верховним Судом досліджувались різні обставини припинення зобов`язань боржника, в зв`язку або з прийняттям судом рішення про розстрочку або відстрочку виконання рішення, або в зв`язку із застосуванням строку позовної давності тощо, проте порядок нарахування інфляційних втрат на заборгованість, який застосовується на теперішній час судами всіх інстанцій, не був змінений і, як вже зазначалося раніше, відступу від правового висновку в цій частині зроблено не було.

До того ж, в рамках справи №916/190/18 Великою Палатою розрахунок заборгованості відповідача, не перевірявся, саме в зв`язку з чим справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначені обставини свідчать про те, що рішення, на які посилається АТ «НАК «Нафтогаз України» в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги під час розгляду справи №916/2046/19, оскільки висновки у вищезазначених постановах Верховного Суду зроблені, виходячи з кардинально інших обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги в цих справах. Крім того, всі ці посилання зроблені тільки по відношенню до розрахунків позивача у справах, в яких він приймає участь тільки в якості позивача, а не відповідача, тоді як існуючий порядок застосування норм ст. 625 Цивільного кодексу України і розрахунок інфляційних без штучного збільшення розміру боргу шляхом розрахунку «інфляційних на інфляційні» проводиться практично у кожній справі про стягнення судами боргів за грошовими зобов`язаннями, втому числі, і по тим справам, де позивач є відповідачем. Це є порушенням принципу господарського судочинства, закріпленого статтею 2 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників перед законом і судом.

Інші доводи апелянтів, що викладені у відповідних апеляційних скаргах, висновок суду першої інстанції не спростовують та, з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Тому, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (див. рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 п.58).

Згідно вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з тим, відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 16.09.2019 року по справі №916/2046/19 винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційних скарг покладаються на апелянтів, відповідно.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Тірас 2012" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 16 вересня 2019 року у справі №916/2046/19 - без змін.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови підписаний 26.12.2019р.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Колоколов С.І.

Суддя Разюк Г.П.