РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.12.2019Справа № 910/10470/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Яценко Я.М., розглянувши у порядку загального позовного провадження

справу за позовом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (вул. Леонтовича, буд. 6, м. Київ, 01030) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Гром» (вул. Предславинська, буд. 43/2, м. Київ, 03150) про визнання договору таким, що припинився та зобов`язання вчинити дії, -

Представники сторін:

від позивача: Шурда О. В. (довіреність № 4 від 10.04.2019),

від відповідача: Сабадин А. В. (ордер серії КС №720583),

ВСТАНОВИВ:

05.08.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Гром» про визнання договору таким, що припинився та зобов`язання вчинити дії та передана судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач використовує «фіксовані місця для паркування» не за цільовим призначенням, що відповідно до п. 6.5 договору ДНП-2017-12/66 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 08.12.2017 надає позивачу право достроково розірвати цей договір в односторонньому порядку.

Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд визнати договір № ДНП-2017-12/66 від 08.12.2017 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування таким, що припинив свою дію 18.04.2019; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Гром» звільнити паркувальний майданчик за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Мілютенка, 28 в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Гром» на користь Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» витрати по оплаті судового збору у розмірі 3842,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 позовну заяву Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

22.08.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2019 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.09.2019. Відповідачам запропоновано у строк не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати до суду відзив на позовну заяву, а також всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, позивачу запропоновано у строк не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву на позовну заяву подати відповідь на відзив в порядку статті 166 Господарського процесуального кодексу України, визначено відповідачам строк для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив.

Копію ухвали суду про відкриття провадження у справі отримано відповідачем 29.08.2019, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

16.09.2019 відповідач подав до Господарського суду міста Києва відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що виключні підстави для дострокового розірвання договору з ініціативи позивача передбачені п. 6.5 договору та ст. 783 ЦК України, за наявності яких останній має право розірвати договір в установленому законом порядку, проте жодної з підстав розірвання договору у діях відповідача не спостерігається.

19.09.2019 судом оголошено перерву до 10.10.2019, розгляд справи неодноразова переносився.

25.09.2019 позивач подав до Господарського суду міста Києва відповідь на відзив, у якому зазначав, що відповідач фактично використовує більшу площу під паркування ніж передбачено умовами договору, схемою ОДР та Рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629, тому вказаний вище договір ДНП-2017-12/66 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 08.12.2017 розірвано в односторонньому порядку на підставі п. 2.2.3 договору.

08.10.2019 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, у якому вказував, що укладеним між сторонами договором передбачена можливість припинення цього договору, однак виключно на підставах, передбачених п. 6.5 договору. Пункт 2.2.3 договору не може слугувати підставою для розірвання договору позивачем в односторонньому порядку. Так як зазначений пункт визначає обов`язки сторін, а не є підставою для розірвання договору в односторонньому порядку.

В судовому засіданні 21.11.2019 призначено розгляд справи по суті на 19.12.2019.

У судове засідання 19.12.2019 з`явилися представники сторін, надали пояснення по справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

08.12.2017 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (сторона-1) та товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Гром» (сторона-2) укладено договір ДНП-2017-12/66 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі - договір), відповідно до умом п. 1.1 якого сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 54 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 6 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Деснянський район, вул. Мілютенка, 28, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (далі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Під фіксованими місцями для паркування в цьому договорі визначено експлуатацію 54 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 6 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул.. Мілютенка, 28, в межах ІІІ територіальної (п. 1.2 договору).

Відповідно до умов п. 1.3 договору в редакції додаткової угоди №1 від 29.12.2017, фіксовані місця для паркування вважаються переданими в експлуатацію сторони-2 з моменту підписання відповідного акту приймання-передачі паркувального майданчика.

За умовами п. 2.1.1 договору сторона-1 здійснює контроль за виконанням умов цього договору, а також за дотриманням стороною-2 Правил паркування транспортних засобів, затверджених Постановою КМУ від 03.12.2009 31342, та Правил благоустрою м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051, на фіксованих місцях для 8ркування.

Також, за умовами п. 2.1.2 договору сторона-1 має право доступу на фіксовані місця для паркування для здійснення моніторингу та обстеження даної території. Здійснює моніторинг та обстеження території фіксованих місць для паркування. Виявлення за результатами моніторингу та обстеження території фіксованих місць для паркування кількості автомобілів, які не відповідають схемі ОДР, є підставою для внесення змін до схеми ОДР шляхом збільшення на відповідну кількість автомобілів.

Згідно з п. 2.2.3 договору сторона-2 здійснює експлуатацію фіксованих місць для паркування згідно з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правилами паркування, у відповідності до умов цього договору, схеми організації дорожнього руху, виключно за цільовим призначенням.

Пунктом 6.1 договору в редакції додаткової угоди №1 від 29.12.2017 сторони погодили, що цей договір вступає в силу з 01.01.2018 і діє до 31.12.2020. Період оплати за даним договором починається з моменту підписання відповідного акту приймання-передачі паркувального майданчика.

Відповідно до п. 6.5 договору сторона-1 має право достроково розірвати цей договір в односторонньому порядку у будь-якому з наступних випадків: а) у випадку, якщо сторона-2 не здійснила оплату в обсязі, встановленому розділом 3 цього договору, і таке порушення триває більше ніж 30 календарних днів; б) у випадку використання стороною-2 фіксованих місць для паркування не за цільовим призначенням; в) в інших випадках, передбачених законодавством України та (або) цим договором.

Про дострокове розірвання договору відповідно до п. 6.5 цього договору, сторона-1 надсилає стороні-2 письмове повідомлення не менш, ніж за 15 календарних днів до дати розірвання договору. Повідомлення про розірвання договору надсилається в порядку, визначеному п. 8.4 даного договору (п.6.6 договору).

Після припинення дії або розірвання договору (окрім випадку втрати стороною-1 права експлуатації фіксованих місць для паркування0 сторона-2 зобов`язана протягом 15 календарних днів звільнити фіксовані місця для паркування (п. 6.10 договору).

01.10.2018 сторони підписали акт приймання-передачі паркувального майданчика на 60 машино-місць за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Мілютенка, 28 в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.

01.04.2019 КП «Київтранспарксервіс» здійснено обстеження майданчику для паркування за адресою: м. Київ, Деснянський район, вул. Мілютенка, 28, за результатами якого складено Акт від 01.04.2019. Вказаним обстеженням встановлено, що на території здійснюється діяльність з паркування транспортних засобів. Територія майданчику огорожена парканом, розташовано приміщення охорони та встановлено ворота.

Також в матеріалах справи наявна службова записка начальника відділу фінансово-економічної безпеки від 01.04.2019, у якій зазначено, що на момент обстеження території майданчика виявлені наступні недоліки: на території було припарковано понад 140 автомобілів, всупереч схемі ОДР; територія майданчика не прибрана; відсутня розмітка місць для паркування згідно схеми ОДР; відсутні позначки місць пільгового паркування; відсутні знаки регулювання дорожнього руху 5.38.1, 7.14. В ході бесіди з охоронцем (відмовився повідомити свої анкетні данні) останній повідомив, що будь яке пільгове паркування на території майданчика не передбачено, та також він працює без будь-яких трудових угод з ТОВ Авто Гром».

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що у зв`язку з порушенням відповідачем п. 2.2.3 договору в частині фактичного використання більшої площі під паркування ніж передбачено умовами договору, схемою ОДР та Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629, та керуючись п. 6.5 договору, він листом від 03.04.2019 №053/05-983 повідомив ТОВ «Авто Гром» про розірвання договору в односторонньому порядку з 18.04.2019 з вимогою звільнити майданчик в термін до 03.05.2019. Проте, відповідач проігнорував вказаний лист та майданчик не звільнив, що і стало приводом для звернення до суду з цим позовом.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що виключні підстави для дострокового розірвання договору з ініціативи позивача передбачені п. 6.5 договору та ст. 783 ЦК України, за наявності яких останній має право розірвати договір в установленому законом порядку, проте жодної з підстав розірвання договору у діях відповідача не спостерігається.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір ДНП-2017-12/66 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 08.12.2017 є договором найму майнових прав, оскільки предметом договору є передача стороною-1 за плату стороні-2 прав на організацію та експлуатацію місць для платного паркування транспортних засобів, та спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 .06.2018 у справі № 910/8413/17.

Статтями 759, 760 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ), предметом договору найму можуть бути майнові права.

Відповідно до ч. 1, 5 , 6 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно зі ст. 526 Цивільний кодекс України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення визначені також і в ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 783 ЦК України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Пунктом 6.5 договору сторони погодили, що сторона-1 має право достроково розірвати цей договір в односторонньому порядку у будь-якому з наступних випадків: а) у випадку, якщо сторона-2 не здійснила оплату в обсязі, встановленому розділом 3 цього договору, і таке порушення триває більше ніж 30 календарних днів; б) у випадку використання стороною-2 фіксованих місць для паркування не за цільовим призначенням; в) в інших випадках, передбачених законодавством України та (або) цим договором.

Отже, виключний перелік підстав для розірвання договору в односторонньому порядку міститься в п. 6.5 договору.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак, під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Разом з цим, частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірванням договору є припинення договірного зобов`язання, тобто зникнення правового зв`язку між сторонами договірного зобов`язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором (ч. 2 ст. 188 ГК України).

Частиною 3 ст. 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Згідно з ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Позивач, як на підставу розірвання договору в односторонньому порядку посилається на порушення відповідачем п. 2.2.3 договору в частині фактичного використання більшої площі під паркування ніж передбачено умовами договору, схемою ОДР та Рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629.

Згідно з п. 2.2.3 договору сторона-2 здійснює експлуатацію фіксованих місць для паркування згідно з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правилами паркування, у відповідності до умов цього договору, схеми організації дорожнього руху, виключно за цільовим призначенням.

Разом з тим, як зазначалося вище, виключний перелік підстав для розірвання договору в односторонньому порядку міститься в п. 6.5 договору.

Пункт 2.2.3 договору не може бути підставою для розірвання договору позивачем в односторонньому порядку, оскільки він визначає обов`язки сторони-2, а не є підставою для розірвання договору.

При цьому, відповідно до умов п. 2.1.2 договору, виявлення за результатами моніторингу та обстеження території фіксованих місць для паркування кількості автомобілів, які не відповідають схемі ОДР, є підставою для внесення змін до схеми ОДР шляхом збільшення на відповідну кількість автомобілів.

Також суд не вбачає порушень відповідачем умов договору щодо використання фіксованих місць для паркування не за цільовим призначення.

Посилання позивача на підпункт в) п. 6.5 договору щодо розірвання договору в інших випадках, передбачених законодавством України та (або) цим договором, є безпідставним.

Таким чином, виключні підстави для дострокового розірвання договору з ініціативи позивача, передбачені п. 6.5. договору, відсутні.

Жодної з вищевикладених у п. 6.5 договору та ст. 783 ЦК України підстав для розірвання договору у діях позивача не вбачається.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Частиною 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч.2 ст.164 Господарського процесуального кодексу України).

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

В процесі розгляду справи судом було прийнято, досліджено та надано оцінку всім доводам та запереченням позивача та відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами, в розумінні ст. 73-77 ГПК України, ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд не вбачає підстав для задоволення позову КП «Київтранспарксервіс».

Таким чином, в задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п.п.17.5 п.17 Розділу ХІ Перехідні положення Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено та підписано 27.12.2019.

Суддя В.О.Демидов