РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.12.2019Справа № 910/14088/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»

про стягнення 79273,22 грн

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» звернулось до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 79273,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.02.2019 у місті Винники відбулась дорожньо-транспортна пригода внаслідок порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля марки «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , у результаті якої пошкоджено автомобіль марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , якому позивач, як страховик, виплатив страхове відшкодування в розмірі 105133,96 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант», позивач просить стягнути з відповідача суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 79273,22 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2019 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, визначено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 25.10.2019, для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 04.11.2019 та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, але не пізніше 15.11.2019. Позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання, але не пізніше 11.11.2019.

Відповідач у поданому до суду відзиві заперечив проти задоволення позовних вимог зазначивши, що транспортний засіб «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 ввезений на митну територію у митному режимі «Тимчасове ввезення», станом на час скоєння розглядуваної ДТП та до теперішнього час вказаний транспортний засіб не розмитнений на території України та не зареєстрований у встановленому законом порядку. З огляду на викладене, та враховуючи положення статті 380 Митного кодексу України, на думку відповідача, заявлені позовні вимоги ж необґрунтованими оскільки водій автомобіля марки «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 , на час скоєння ДТП не був законним володільцем, у зв`язку з чим відсутні підстави для виплати позивачу страхового відшкодування. Крім того відповідач заперечив проти наданого позивачем висновку експертного товарознавчого дослідження.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.12.2018 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту, за умовами якого застраховано, автомобіль марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , в тому числі за страховим ризиком - ДТП.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про дорожньо-транспортну пригоду №257444, 25.02.2019 на вул. Івасюка, 37 у місті Винники Львівської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого пошкоджено зазначені автомобілі. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_1 п.10.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету міністрів України №1306 від 10.10.2001.

Згідно з постановою Личаківського районного суду м. Львова від 20.03.2019 по справі №463/1577/19, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні вказаної ДТП.

Позивач, на виконання умов Договору добровільного страхування наземного транспорту від 17.12.2018, на підставі страхового акту №00291536 від 01.04.2019, визнав вказану подію страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування на рахунок власника пошкодженого транспортного засобу в розмірі 105133,96 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №079534 від 02.04.2019 на суму 22669,60 грн, №079536 від 02.04.2019 на суму 71176,86 грн, також позивачем було зараховано 11287,50 грн в рахунок погашення несплаченої частини страхового платежу про що свідчить наявна в матеріалах справи копія бухгалтерської довідки №018283 від 02.04.2019.

Розрахунок суми страхового відшкодування здійснено на підставі Рахунків СТО №0022 від 21.03.2048 ФОП Тимець У.І. та №00329 від 18.03.2019 ТОВ «НІКО Захід Моторс», відповідно до яких вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 склала 109542,66 грн.

Крім того, на замовлення позивача, суб`єктом оціночної діяльності, експертом Галамай Б.І. було проведено автотоварознавче дослідження з визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок розглядуваної ДТП, за результатами проведення якого було складено Висновок №61 від 19.03.2019, відповідно до якого, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, склала 80273,22 грн.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Пунктом 2 ст.1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою.

Вина ОСОБА_1 у скоєнні вказаного ДТП належним чином доведена доказами, наявними у матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 , застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/005314659 у Товаристві з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант». Ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну становить 100000 грн., розмір франшизи - 1000 грн.

З наявного в матеріалах справи Витягу з інформаційної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України вбачається, що поліс обов`язкового страхування № АМ/005314659 був чинний на момент скоєння ДТП (25.02.2019).

Таким чином, особою, відповідальною за завдані власнику автомобіля марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , збитки у межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, в даному випадку, є відповідач.

Пунктом 36.4. ст.36 Закону передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

З огляду на викладене, до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту від 17.12.2018, перейшло право вимоги, яке ОСОБА_2 , мав до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача із заявою №24811 (вих.№2201) від 10.04.2019 про виплату страхового відшкодування.

Пунктом 32.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими, зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.

У відповідь на вказану заяву, Листом №12/2922 від 20.08.2019 відповідачем було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з огляду на те, що транспортний засіб «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 ввезений на митну територію у митному режимі «Тимчасове ввезення» та на момент ДТП не був розмитнений та не зареєстрований у встановленому законом порядку у зв`язку з чим, на думку відповідача, водій вказаного транспортного засобу, на час скоєння ДТП не був законним володільцем, у зв`язку з чим відсутні підстави для виплати позивачу страхового відшкодування.

Аналогічні заперечення викладені відповідачем у відзиві на позов.

Утім суд не погоджується із такими твердженнями відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903 згідно з УКТ ЗЕД, можуть використовватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Згідно з п.10.4 ст.10 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» під час в`їзду на територію України власник транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, зобов`язаний мати на весь термін перебування такого транспортного засобу на території України сертифікат міжнародного автомобільного страхування «Зелена картка» або внутрішній договір страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом.

Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Разом з тим, за змістом частини 5 статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до абз.22 п.1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, власником транспортного засобу є фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб, що підтверджується відповідними документами.

Згідно з ч.9 ст.15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.

Абзацом 23 п.1.10 Правил дорожнього руху визначено, що водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Пунктом 2.1 Правил дорожнього руху визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - технічний талон).

Згідно з п.2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Так, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 , на час скоєння розглядуваної ДТП, керував транспортним засобом марки «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 незаконно, вказана обставина також не встановлена жодним рішенням суду.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та відповідачем не заперечується той факт, що ТОВ СК «Альфа-Гарант», відповідно до полісу №АМ005314659, здійснило обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_1 та забезпечило транспортний засіб марки «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 . Вказаний поліс був чинним на момент розглядуваної ДТП - 25.02.2019.

Суд зазначає, що на момент укладення зазначеного полісу відповідачу було достовірно відомо, що останній страхує не власника транспортного засобу і що вказаний автомобіль перебуває у митному режимі «Тимчасове ввезення», а відтак відповідач, на момент укладення полісу взяв на себе відповідальність перед будь-якими особами за заподіяння їм шкоди саме застрахованим транспортним засобом, незалежно від того, хто є водієм. В той же час, статус розмитнення автомобіля жодним чином не знімає зі страховика, який забезпечив конкретний транспортний засіб, відповідальності за відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.04.2019 у справі №910/14693/17.

З огляду на викладене, оскільки ані законом, ані рішенням суду не встановлено, що на момент скоєння розглядуваної ДТП, ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Ford» д.н.з. НОМЕР_1 незаконно, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню страхове відшкодування в розмірі 79273,22 грн.

Разом з тим, щодо заперечень відповідача стосовно неправомірності здійснення суб`єктом оціночної діяльності, експертом Галамай Б.І. автотоварознавчого дослідження з визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля марки «Mazda», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок розглядуваної ДТП, за результатами проведення якого було складено Висновок №61 від 19.03.2019, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Частиною 2 статті 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, суд зазначає, що матеріали справи не містять висновків товарознавчої експертизи стосовно визначення вартості матеріального збитку та відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, проведеного на замовлення відповідача, також відповідачем під час розгляду справи не заявлялось клопотання про призначення судом зазначеної експертизи, а відтак, враховуючи відсутність доказів неналежності та необґрунтованості наданого позивачем висновку, суд доходить до висновку, що наданий позивачем доказ, а саме Висновок №61 від 19.03.2019, є більш вірогідним.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Враховуючи вкладене та керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд.26; ідентифікаційний код 32382598) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 70-А; ідентифікаційний код 20033533) суму страхового відшкодування в розмірі 79273 (сімдесят дев`ять тисяч двісті сімдесят три) грн 22 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 20.12.2019

Суддя Я.В. Маринченко