РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.12.2019Справа № 910/12637/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські електромережі"

до Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборона України

про стягнення 183 311,85 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Будинкоуправління № 12 Київського квартирно - експлуатаційного управління Міністерства оборони України про стягнення 183 311,85 грн., а саме 146 160,05 грн. основного боргу, 9 598,04 грн. процентів річних та 27 553,76 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Угодою від 02.02.2017 № 24-17-е про реструктуризацію заборгованості за активну електричну енергію за договором від 21.12.1995 № 71229 про постачання електричної енергії в частині своєчасної та повної сплати платежів за спожиту електроенергію, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Так, 01.10.2019 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява від 01.10.2019 № 3/06/3690 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/12637/19 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь - якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/12637/19 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду не надано.

Суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 ст. 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення; днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позов, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду від 10.10.2019 про відкриття провадження у справі № 910/12637/19 надсилалась на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, а саме: 04050, м. Київ, вул. Тургенєвська, буд. 64/68, та яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Факт отримання 17.10.2019 відповідачем зазначеної ухвали суду підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 049.

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою суду у справі № 910/12637/19 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що про відкриття провадження у справі № 910/12637/19 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Суд відзначає, що з урахуванням строків, встановлених ст. ст. 165, 178 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 10.10.2019, відповідач мав подати відзив на позовну заяву до 06.11.2019 включно.

Натомість, як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ч. 1 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, оскільки Будинкоуправління № 12 Київського квартирно - експлуатаційного управління Міністерства оборони України не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 21 грудня 1995 року між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», яка в подальшому у відповідності до Закону України «Про акціонерні товариства» була перейменована у Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (енергопостачальна організація за договором) та Будинкоуправлінням № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (абонент за договором, відповідач у справі) укладено Договір № 32-71229 на використання електричної енергії (далі - Договір), відповідно до умов п. 2.1 якого енергопостачальна організація зобов`язується відпускати електроенергію, як різновид промислової продукції, абоненту (приєднаної) дозволеної до використання потужності, згідно з визначеними цим договором умовами та величинами споживання електроенергії та потужності. У свою чергу абонент зобов`язується оплачувати використану електричну енергію та потужність, а також вносити всі інші платежі за розрахунковий період згідно з Прейскурантом 09-01, діючим індексом цін та умовами цього Договору (п. 4.1 Договору).

Також сторонами Договору погоджено права, обов`язки та відповідальність останніх, порядок визначення та узгодження договірних величин споживання електричної енергії та потужності, порядок обмеження та припинення електропостачання, облік електричної енергії тощо.

Цей Договір складається на строк до 31 грудня 1995 року, набирає чинності з дня його підписання і вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього Договору, або його перегляду (пункт 13 Договору).

Вказаний Договір підписаний представниками енергопостачальної організації та абонента (споживача) і скріплений печатками обох сторін.

В свою чергу, як вбачається із матеріалів справи, жодна із сторін не зверталась з відповідною заявою про припинення дії Договору, у зв`язку з чим вказаний договір вважається щорічно пролонгованим.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Окрім того, суд звертає увагу, що на час виникнення спірних правовідносин між постачальником та споживачем останні регулювалися спеціальним законодавством у сфері енергопостачання, а саме Законом України «Про засади функціонування ринку електричної енергії України» та Законом України «Про електроенергетику», відповідно до ст. 1 якого енергією є електрична енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Слід також зазначити, що на виконання вимог Закону України від 13.04.2017 № 2019 «Про ринок електричної енергії» (чинний з 11.06.2017) Загальними зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства «Київенерго» 13.11.2017 прийнято рішення про реорганізацію Публічного акціонерного товариства «Київенерго» шляхом виділу з нього Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» ().

Відповідно до статті 109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

При цьому, частиною 13 розділу ХVІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що у разі відокремлення оператор системи розподілу, яким є позивач - Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі», є правонаступником в частині прав та обов`язків: пов`язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та із провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією; за укладеними договорами про приєднання до електричних мереж; за укладеними договорами спільного використання технологічних електричних мереж; за договорами, укладеними з державним підприємством, що провадить діяльність з оптового постачання електричної енергії, судовими рішеннями, прийнятими у справах щодо цього підприємства; за кредитними договорами, договорами застави, поруки, обумовленими провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами; за зобов`язаннями, пов`язаними з купівлею-продажем, ремонтом, будівництвом та іншими операціями з майном, яке забезпечує діяльність оператора системи розподілу; за зобов`язаннями, пов`язаними з емісією, володінням цінними паперами та іншими зобов`язаннями, пов`язаними з власними або придбаними цінними паперами.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема пункту 2.3. Статуту Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», затвердженого рішенням Загальних зборів акціонерів ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» від 22.12.2017 (витяг з протоколу № 1/2017), визначено, що останній є правонаступником Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в частині переданих йому майна, прав та обов`язків згідно з розподільчим балансом, а також в частині прав та обов`язків, що визначені частиною 13 розділу ХVІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії».

Згідно даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Київенерго».

Так, відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Сторонами до Договору було складено та підписано додатки до нього, які є його невід`ємною частиною, зокрема, додатки:

№ 2 «Порядок розрахунків»;

№ 4А «Перелік об`єктів споживача», за яким визначено об`єкти електроспоживання, точки підключення: багатоквартирні будинки, що знаходяться за адресами: м. Київ, вул. Тверський тупик, 7, вул. Курська, 7, вул. Курська, 9, вул. Курська, 13А, вул. Курська, 13Б, вул. Курська, 13В, вул. Курська, 13Г, вул. Курська, 13Д, вул. Тополева, 4-8, вул. Симиренка, 34А;

№ 6А «Акт від 17.10.2000 розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін»;

№ 8 «Акт від 04.06.2002 розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін», «Акт від 21.08.2005 розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін»;

№ 9 «Порядок участі споживача у графіках обмеження електроспоживання та графіках відключень»;

№ 13 «Графік зняття показань засобів обліку електричної енергії».

Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію (ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 277 Господарського кодексу України абоненти користуються енергією з додержанням правил користування енергією відповідного виду, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

На момент укладення Договору сторони погодились під час виконання умов договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим Договором, керуватись Правилами користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 № 28 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 за № 417/1442 (далі - Правила).

Пункт 1.1. Правил (чинних на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає, що електрична енергія (активна) - енергоносій, який виступає на ринку як товар, що відрізняється від інших товарів особливими споживчими якостями та фізико-технічними характеристиками (одночасність виробництва та споживання, неможливість складування, повернення, переадресування), які визначають необхідність регулювання та регламентації використання цього товару. Електрична енергія (реактивна) - технологічно шкідлива циркуляція електричної енергії між джерелами електропостачання та приймачами змінного електричного струму, викликана електромагнітною незбалансованістю електроустановок.

За положеннями частин 1, 2 статті 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов`язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Як передбачено пунктом 5.1. Правил договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов`язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається. Між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом та споживачем укладається один договір про постачання електричної енергії за усіма об`єктами споживача, які розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності постачальником електричної енергії за регульованим тарифом.

За умовами підпункту 1 пункту 10.2 Правил споживач електричної енергії зобов`язаний користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів).

Пунктом 3 Договору передбачено, що Енергопостачальна організація несе відповідальність за надійне забезпечення Абонента електроенергією згідно з категорійностю та гарантованим рівнем надійності схеми електропостачання та струмоприймачів.

Як встановлено судом за матеріалами справи Публічне акціонерне товариство «Київенерго», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "ДТЕК Київські електромережі", виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання за даним Договором з постачання відповідачу електричної енергії.

Заперечень щодо факту поставки електричної енергії відповідачем суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій та зауважень щодо якості та/або кількості електричної енергії та/або термінів постачання у відповідності до умов Договору від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконані прийняті на себе договірні зобов`язання щодо поставки електричної енергії відповідачу.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов`язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника (ч. 7 ст. 26 Закон України «Про електроенергетику»).

Відповідно до пункту 1.3. Правил постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, або договору про купівлю-продаж електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом.

Відповідно до пункту 5 Договору абонент несе відповідальність за раціональне використання електроенергії, дотримання режимів електроспоживання.

При цьому пунктом 10 Договору визначено, що межа відповідальності за стан та обслуговування електроустановок визначається актом розмежування балансової приналежності електромереж (експлуатаційної відповідальності сторін).

За змістом частин 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 8.1 Правил постачальник електричної енергії за регульованим тарифом має право на отримання від споживача своєчасної оплати за електричну енергію та інших платежів відповідно до умов договору та законодавства України; на всі види забезпечення виконання зобов`язань споживачем щодо оплати договірних обсягів споживання електричної енергії у формі і видах, передбачених законодавством України.

У відповідності до статті 26 Закону України "Про електроенергетику" споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов`язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Згідно з пунктом 10.2. Правил споживач зобов`язаний оплачувати обсяг спожитої електричної енергії, а також здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору; у встановлені договором терміни надавати постачальнику електричної енергії графіки споживання електричної енергії та величини потужності.

Отже, суд констатує, що постачання позивачем відповідачу електроенергії та прийняття цієї електроенергії відповідачем є підставою виникнення у останнього зобов`язання оплатити таку електроенергією відповідно до умов Договору та чинного законодавства шляхом здійснення оплати за спожиту електроенергію.

В свою чергу, як свідчать матеріали справи, 02 лютого 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (кредитор за угодою) та Будинкоуправлінням № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (боржник за угодою, відповідач у справі) укладено Угоду № 24-17-е про реструктуризацію заборгованості за активну електричну енергію за договором № 71229 від 21.12.1995 на постачання електричної енергії (далі - Угода), за умовами якої боржник визнає та підтверджує заборгованість перед кредитором за Договором на суму 211 456,08 грн. за активну електричну енергію, у тому числі ПДВ 35 242,71 грн., станом на 01.02.2017.

Ця Угода є невід`ємною частиною Договору на постачання електричної енергії від 21.12.1995 № 71229 (пункт 10 Угоди).

При цьому, пунктом 2 Угоди сторони узгодили, що боржник зобов`язується сплатити заборгованість в сумі 211 456,08 грн. протягом восьми місяців (лютий - вересень 2017 року) в наступному порядку:

до 18.02.2017 - 26 432,01 грн.,

до 18.03.2017 - 26 432,01 грн.,

до 18.04.2017 - 26 432,01 грн.,

до 18.05.2017 - 26 432,01 грн.,

до 18.06.2017 - 26 432,01 грн.,

до 18.07.2017 - 26 432,01 грн.,

до 18.08.2017 - 26 432,01 грн.,

до 18.09.2017 - 26 432,01 грн.

Крім того, при проведенні сплати заборгованості боржник зобов`язується посилатися в реквізитах «призначення платежу» платіжного документа на цю Угоду. За відсутності чіткого формулювання призначення платежу отримані кредитором кошти зараховуються в першу чергу як оплата поточного споживання енергії, а залишок коштів (за наявності) - як погашення існуючої заборгованості з найдавнішим терміном її виникнення (пункт 4 Угоди). Датою здійснення платежу є дата надходження коштів на поточний рахунок кредитора (пункт 5 Угоди).

Як встановлено судом за матеріалами справи, загалом, відповідно до представленої позивачем довідки про надходження коштів від Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційно-квартирного управління Міністерства оборони України в рахунок погашення основного боргу за спожиту активну електроенергію на підставі Угоди останнім було сплачено заборгованість за Договором лише частково, а саме:

23.02.2017 - 26 432,01 грн.,

03.04.2017 - 6 432,01 грн.,

05.04.2017 - 10 432,01 грн. (4 432,01 грн. + 6 000,00 грн.),

06.04.2017 - 12 000,00 грн.(3 000,00 грн. + 9 000,00 грн.),

07.04.2017 - 10 000,00 грн., всього: 65 296,03 грн. (призначення платежу: «Оплата за активну ел. енергію згідно угоди № 24-17-е від 02.02.2017 про рестр заборг. за дог. № 71229 від 21.12.1995 в т.ч. ПДВ»).

Факт перерахування грошових коштів, їх розмір та порядок зарахування згідно умов Угоди відповідачем не заперечувався.

Таким чином, позивач стверджує, що неналежне виконання вищевказаних умов Угоди у частині своєчасного проведення розрахунків призвело до виникнення у відповідача - Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційно-квартирного управління Міністерства оборони України заборгованості за спожиту активну електричну енергію на підставі Угоди в обсязі 146 160,05 грн. (211 456,08 грн. (заборгованість згідно Угоди) - 65 296,03 грн. (часткова оплата).

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно визначень частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору позивач - Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» звернулось до відповідача з письмовою вимогою від 30.08.2019 № 01/3/01/4/16103, в якій позивач вимагав сплатити заборгованість за спожиту активну електричну енергію. Факт надсилання зазначеної вимоги підтверджується копіями опису вкладення від 03.09.2019 у цінний лист № 743 та відповідної накладної. До матеріалів справи долучено витяг з офіційного сайту Укрпошта щодо відстеження поштового відправлення № 743, яким надіслано письмову вимогу від 03.09.2019 № 01/3/01/4/16103 про сплату заборгованості, за даними якого вимога позивача отримана відповідачем 20.09.2019.

Проте, вказана вимога щодо погашення заборгованості була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, свої зобов`язання щодо сплати позивачу частину несплаченої заборгованості за активну електроенергію відповідно до Угоди у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Угоди відповідач не виконав, в результаті чого у Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційно-квартирного управління Міністерства оборони України утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 146 160,05 грн., яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору та/або Угоди або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даних Договору та Угоди на час їх підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

З огляду на викладене, при вирішення спору у даній справі у суду відсутні підстави вважати не визначеної та непідтвердженої боржником перед кредитором станом на 01.02.2017 заборгованості за Угодою у зазначеному вище розмірі.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем зобов`язань за Договором та Угодою у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому позовна вимога про стягнення 146 160,05 грн. основного боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Окрім цього, суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов`язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Суд зазначає, що зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо своєчасного проведення розрахунків у визначеному Угодою порядку за поставлену електричну енергію за Договором, позивачем нараховано на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України та пред`явлено до стягнення 9 598,04 грн. процентів річних за період з 19.03.2017 по 11.09.2019 та 27 553,76 грн. втрат від інфляції за період березень 2017 року - вересень 2019 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

Господарський суд зазначає про обов`язок з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем в межах визначеного періоду заявлених до стягнення процентів річних судом встановлено, що розмір вказаних процентів річних відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам Угоди про реструктуризацію заборгованості і є арифметично вірним, а тому вказана вимога позивача про стягнення з відповідача 9598,04 грн. процентів річних за період з 19.03.2017 по 11.09.2019 року підлягають задоволенню.

Розмір втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до умов Угоди про реструктуризацію заборгованості та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду з врахуванням початку розрахунку з квітня 2017 року становлять 27 072,01 грн., що є меншим ніж нараховано та заявлено позивачем, а тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в розмірі 27 072,01 грн.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (Заява № 4909/04) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Будинкоуправління № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (04050, м. Київ, вул. Тургенєвська, буд. 64/68, ) на користь Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Київські Електромережі" (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 20, ) 146 160,05 грн. (сто сорок шість тисяч сто шістдесят гривень) основного боргу, 9 598,04 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім) процентів річних та 27 072,01 грн. (двадцять сім тисяч сімдесят дві) втрат від інфляції та 2 749,68 грн. (дві тисячі сімсот сорок дев`ять) судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» та ст. 256 Господарського процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27 грудня 2019 року.

Суддя А.М. Селівон