РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.12.2019Справа № 910/14202/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Денисевича А.Ю., розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця»

до Державного агентства резерву України

про стягнення 1133216,51 грн,

за участі представників:

від позивача - Ротар І.В. (уповноважений представник);

від відповідача - Вавренюк О.А. (уповноважений представник).

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного агентства резерву України про стягнення 1133216,51 грн, пославшись на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору №ОД/НР-03-670-НЮ від 29.04.2003 в частині повної та своєчасної оплати витрат позивача на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву у 1 та 2 кварталах 2019 року, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 1123537,77 грн основної заборгованості та 9678,74 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 відкрито провадження у справі №910/14202/19 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідач у поданому до суду відзиві заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивачем при поданні на погодження кошторису на 2019 рік було порушено вимоги встановлені Порядком про відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, щодо надання усіх розрахунків, пояснень та копій нормативних документів, що підтверджують заплановані витрати, відповідно до кожної статті витрат. Так відповідач вказав, що у зв`язку з тим, що витрати за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву позивачем за 2019 рік не узгоджено з Держрезервом та не підписано Акт взаєморозрахунків фактичних витрат у сумі заявленій позивачем, у відповідача відсутні підстави для сплати вказаної позивачем суми заборгованості.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.04.2003 між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (правонаступником якого є Державне агентство резерву України) (комітет, відповідач) та Одеською залізницю (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця») (зберігач, позивач) було укладено Договір №ОД/НР-03-670/НЮ про відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, предметом якого, згідно п.1.1 Договору є зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) без користування ними зберігачем на складських приміщеннях, майданчиках зберігача.

Відповідно до п.1.2 Договору, комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з затвердженою номенклатурою у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1. Передбачені договором форми актів затверджуються комітетом.

За умовами п.2.1 Договору, зберігач зобов`язаний забезпечити належне зберігання цінностей і вести бухгалтерський облік на позабалансовому рахунку зберігача.

Відповідно до п.2.8 Договору, зберігач щороку разом з річним звітом форми №12 зобов`язаний подавати зведений кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно з «Порядком відшкодування залізницям України витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву», який погоджений Держкомрезервом України і Укрзалізницею від 17.01.2003, а також плани зміни та освіження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на рік, що планується.

Згідно з пунктами 3.1 - 3.4 Договору, комітет зобов`язаний: відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей згідно з погодженим зведеним кошторисом витрат між зберігачем та комітетом у межах асигнувань, передбачених на ці цілі; оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки); контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан; повертати зберігачу погоджений, або з зауваженнями, кошторис витрат на зберігання цінностей протягом 30 днів з моменту його отримання.

Відшкодування витрат за зберігання цінностей визначається згідно з щорічно погодженим комітетом зведеним кошторисом витрат зберігача, який здійснює відповідальне зберігання цих цінностей мобілізаційного резерву (пункт 4.1 Договору).

В п.4.3 Договору сторони домовились, що зберігач надає комітетові щоквартально до 15 числа місяця, наступного за звітним, звіти про фактичні витрати за зберігання цінностей, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків на утримання цінностей мобілізаційного резерву за встановленою формою.

Згідно з п.4.4 Договору відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву комітет здійснює в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат у відповідності до пункту 4.3 Договору, не пізніше 30 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей мобілізаційного резерву (пункт 7.3 Договору).

Як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, ним, на виконання п.4.3 Договору, на адресу відповідача листом №НР-04/22 від 14.01.2019 було направлено кошторис витрат на зберігання цінностей мобілізаційного резерву на 2019 рік, який протягом встановленого п. 3.4 Договору строку відповідачем затверджено не було та не повернуто на адресу позивача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в листі вих.№1353/0/4-19 від 26.04.2019 звернув увагу позивача на необхідність доопрацювання позивачем кошторису витрат на зберігання цінностей мобілізаційного резерву на 2019 рік.

Позивачем у відповідь на лист відповідача листом №НР-14/172 від 24.07.2019 було направлено на затвердження доопрацьований кошторис витрат на зберігання цінностей мобілізаційного резерву на 2019 рік.

Відповідач листом №2664/0/4-19 від10.09.2019 із порушенням строків, визначених п.3.4 договору, повторно повернув кошторис без погодження.

За твердженнями позивача, відповідач протягом встановленого п.3.4 Договору строку кошторис витрат на зберігання цінностей мобілізаційного резерву не затвердив та всупереч положенням п.4.4 Договору витрат на утримання цінностей мобілізаційного резерву позивачу не відшкодував, що свідчить про односторонню відмову відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною 1 статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Частиною першою статті 946 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

За приписами частини 1 статті 947 Цивільного кодексу України витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Відповідно до частин 1, 4, 5 статті 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» запаси матеріальних цінностей державного резерву розміщуються на підприємствах, в установах і організаціях, спеціально призначених для зберігання матеріальних цінностей державного резерву. Розміщення і будівництво на території України підприємств, установ, організацій та інших об`єктів системи державного резерву здійснюються в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підприємства, установи і організації всіх форм власності, яким встановлені мобілізаційні та інші спеціальні завдання, зобов`язані забезпечити розміщення, зберігання, своєчасне освіження, заміну, а також відпуск матеріальних цінностей із державного резерву згідно із зазначеними завданнями власними силами.

Відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько-збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов`язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 (далі - Порядок) сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Пунктом 5 Порядку визначено, що Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання передбачаються можливі додаткові витрати, пов`язані з обслуговуванням матеріальних цінностей державного резерву, зокрема витрати на консервацію, переміщення, перефарбування тощо.

Розмір додаткових витрат визначається у кожному разі окремо за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем на підставі обґрунтованих фактичних витрат відповідального зберігача.

Відповідно до п.7 Порядку відшкодування витрат, пов`язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Судом встановлено, що за I квартал 2019 витрати позивача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву склали 528494,14 грн, що підтверджується, зокрема, актом на відшкодування витрат на зберігання цінностей за І квартал 2019 та звітом про витрати на зберігання цінностей по філії за І квартал 2019, а за IІ квартал 2019 витрати позивача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву склали 595043,63 грн, що підтверджується, зокрема, актом на відшкодування витрат на зберігання цінностей за ІІ квартал 2019 та звітом про витрати на зберігання цінностей по філії за ІІ квартал 2019.

Вказані акти на відшкодування витрат на зберігання цінностей та звіти про витрати на зберігання цінностей за І - ІІ квартал 2019 (разом з документами, які підтверджують витрати на зберігання цінностей, актами звірки взаємних розрахунків тощо) було направлено відповідачу.

Втім, відповідач у встановлений Договором строк вказані вище документи не підписав та не повернув на адресу позивача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення п.4.4 Договору, обов`язок відповідача щодо відшкодування витрат за зберігання цінностей мобілізаційного резерву мав бути виконаний не пізніше 30 числа місяця, наступного за звітним кварталом.

Таким чином, приймаючи до уваги умови укладеного між сторонами Договору, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким що настав.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене, оскільки невиконання зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а доказів оплати спірної заборгованості відповідачем не подано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1123537,77 грн основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді, зокрема, 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці нарахування здійснюються незалежно від вини боржника.

Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок позивача щодо нарахування 3 % річних за заявлений ним період, суд встановив, що він є арифметично правильним, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення з відповідача 9678,74 грн 3% річних також є обґрунтованою.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин.

Відповідно до положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28; ідентифікаційний код 37472392) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (65012, м. Одеса, вул. Пантелеймонівська, буд. 19; ідентифікаційний код 40081 (один мільйон сто двадцять три тисячi п`ятсот тридцять сім) грн 77 коп. заборгованості, 9678 (дев`ять тисяч шістсот сімдесят вісім) грн 74 коп. трьох відсотків річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 16998 (шістнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім) грн 25 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 20.12.2019

Суддя Я.В. Маринченко