ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2019м. ДніпроСправа № 904/3621/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Панни С.П. за участю секретаря судового засідання Кравченко Р.В.

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_1
про стягнення 36 414,14 грн.

Представники:
від позивача: не з`явився
від відповідача: Бугайова О.О.
СУТЬ СПОРУ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення 36 414,14 грн.
В позовній заяві позивачем заявлено клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Позовні вимоги обґрунтовує обов`язком відповідача щодо відшкодування страхових витрат в порядку регресу позивачу, оскільки його військовослужбовцем ( ОСОБА_1 ) під час виконання службових обов`язків завдано шкоду позивачу.
Вина ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо - транспортної пригоди підтверджується постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.02.2015. Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до Висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ №2371 від 31.10.2014 складає 35 393,57грн.
26 вересня 2019 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якій вказує, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, встановлений ст.. 257 ЦК України тривалістю у три роки. Твердження позивача, щодо необізнаності про проходження гр.. ОСОБА_1 військової служби на момент скоєння ДТП, вважає такою, яка не відповідає дійсності. Позивач надав суду копію постанови виданої Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 09.02.2015 року у справі №185/10465/14-п, в якій вказано, що ОСОБА_1 не з`явився на судове засідання надавши заяву про його участь в бойових діях у зоні АТО, в якій вказано, що ОСОБА_1 на момент проведення засідання являється військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 .
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.08.2019 відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
20.08.2019 ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області призначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 12.11.2019 о 16:00год.
Ухвалою суду від 12.11.2019 відкладено підготовче засідання на 21.11.2019 року об 14 год. 00 хв. у зв`язку з необхідністю витребовування доказів суду.
В порядку статті 240 ГПК України, у судовому засіданні 26.12.2019р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

06 жовтня 2014 року, о 14 годині, 30 хвилин, по вул. Донецьке Шосе у м. Дніпропетровську, водій ОСОБА_1 , керував автобусом марки «Ікарус-256», державний реєстраційний знак НОМЕР_2 , який під час руху в районі вул. Демент`єва, не витримав безпечного бокового інтервалу та безпечної дистанції, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ-32213», державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та з автомобілем марки «ВАЗ-210700-20» державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Від удару автомобіль марки «ВАЗ-210700-20» державний номерний знак НОМЕР_4 , відкинуло вперед, де він скоїв зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-217130», державний номерний знак НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався попереду. При ДТП вказаним автомобілям спричинені механічні ушкодження та заподіяна матеріальна шкода.
Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, від 09 лютого 2015 року у справі № 185/10465/14-п, водія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП,
В результаті даної ДТП з вини водія ОСОБА_1 , був пошкоджений автомобіль марки «ВАЗ-210700-20» державний номерний знак НОМЕР_6 , що наналежить АНД РСТК ТСО України.
Згідно висновку № 2371, про оцінку колісного транспортного засобу, складеного судовим експертом автотоварознавцем ОСОБА_5 , від 31.10.2014 року, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «ВАЗ-210700-20» державний номерний знак НОМЕР_4 , з урахуванням зносу становить 35 393,57 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Ч.3 ст.1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
П. 1 ч. ст.1188 ЦК України встановлено, що шкода завдана одній особі з вини іншої особи, внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою.
Згідно ст.39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних

транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам.
Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Відповідно до п. п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
На час ДТП вказаним автомобілем керував водій ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «СК Дніпроінмед», на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС-8953113, терміном дії з 08.01.2014 року по 07.01.2015 року.
Статтею 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахування, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Судом встановлено, що 06.05.2015 року розглянувши заяву власника пошкодженого автомобіля та зібрані аварійним комісаром документи по ДТП, МТСБУ було прийнято рішення (Наказ № 2338 від 30,04.2015 року) про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих та виплачено потерпілій стороні -АНД РСТК ТСО України, грошові кошти в розмірі 35393, 56 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 2338 від 06.05.2015 року.
Крім того, позивач вказує, що МТСБУ було сплачено ТОВ «Юридичне агентство «Вікторія» за послуги аварійного комісару (за огляд авто та збір документів) у розмірі 1020,58 грн. що підтверджуєтеся платіжним дорученням № 9292 від « 14» лютого 2015 року.
Керуючись п.41.4 ст.41 Закону МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди.
Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
П. 38.2 ст.38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника. Водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктам, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.
09.02.2015 було винесено постанову Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про виновність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст..124 КУпАП, де зазначено, що на момент скоєння ДТП він перебував на службі у в/ч НОМЕР_1 .
22.08.2017 року суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області винесено рішення про відмову у задоволені позову по справі № 185/10355/16-ц (яке набрало законної сили 02.09.2017р.) за позовом Моторно (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, про стягнення збитків.
05.12.2017 суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області Палюх Т.Д. винесено заочне рішення по справі №185/2799/17 (яке набрало законної сили 16.12.2017 р.) за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування.
На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавання шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1172 ЦКУ).
Аналогічна правова позиція висвітлена у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 4 від 01.03.2013 р. "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелам підвищеної небезпеки".
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає таке.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).
Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.
При цьому, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Саме такої правової позиції дотримався Верховний Суд у складі колегії Касаційного господарського суду у постанові від 17.10.2018 у справі №904/40/18.
Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в даному випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Відповідач заявляє про застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).
Разом з тим, за змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду (п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").
Суд вважає, що строк позовної давності потрібно відраховувати з дня коли позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , тобто з 09.02.2015 коли було винесено постанову Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про виновність ОСОБА_1 .
Враховуючи, що перебіг позовної давності згідно з частиною першою статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався про порушення свого права і про особу, яка його порушила, тобто з дня проведення перевірки і складання акта про порушення. (Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 23.12.2014 у справі № 907/1214/13).
Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог. Доказів поважності причин пропуску позовної давності позивачем не зазначено та не подано.
Європейський суд з прав людини у справі «Мантованеллі» проти Франції`з вернув увагу суду на те, що одним із складників справедливого судового розгляду у розумінні ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» є право на змагальне провадження.
Ст.13 ГПК України зазначає, що судочинство у господарських судах України здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1921,00грн. покладаються на позивача.
Керуючись статтями 129, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного тексту судового рішення і може бути осскаженим протягом цього строку до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 28.12.2019

Суддя С.П. Панна