ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2019м. ДніпроСправа № 904/5697/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ільєнко Д.Ю.

та представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерголіга" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківське монтажно-виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" (с. Сурсько-Литовське, Дніпровський район, Дніпропетровська область)

про стягнення заборгованості за договором поставки № ДГ-3 від 12.04.2018 у загальному розмірі 28 254 грн. 24 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерголіга" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківське монтажно-виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № ДГ-3 від 12.04.2018 у загальному розмірі 28 254 грн. 24 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 22 498 грн. 56 коп. - основний борг;

- 3 218 грн. 82 коп. - пеня;

- 2 249 грн. 86 коп. - штраф;

- 287 грн. 00 коп. - 3% річних.

Також позивач просить суд стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн. 00 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № ДГ-3 від 12.04.2018 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем 20.05.2019 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 22 498 грн. 56 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 7.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 20.06.2019 по 22.11.2019 в сумі 3 218 грн. 82 коп. Відповідно до пункту 7.4. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від простроченої суми (22 498,56 х 10%) в сумі 2 249 грн. 86 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 20.06.2019 по 22.11.2019 в сумі 287 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 02.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження на 23.12.2019.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 57716/19 від 12.12.2019), в якому він просив суд забезпечити участь представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерголіга" у судовому засіданні, що відбудеться 23.12.2019 о 11:30, в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Київської області.

Ухвалою суду від 12.12.2019 було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у зв`язку з відсутністю технічної можливості для її проведення.

Від позивача надійшла заява (вх. суду № 59641/19 від 21.12.2019), в якій він просив суд визнати поважною причину неявки представника позивача у судове засідання 23.12.2019; розглянути справу за відсутності представника позивача. Вказана заява була обґрунтована тим, що в матеріалах справи наявні всі докази, необхідні для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, а представник позивача, з огляду на неможливість проведення судового засідання в режимі відеоконверенції та у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні у кримінальній справі, позбавлений можливості приймати участь у даному судовому засіданні. При цьому, позивачем було відзначено, що відкладення розгляду справи та прибуття у ще одне судове засідання призведе до додаткових витрат на правову допомогу з боку позивача (оскільки його місцезнаходження є м. Київ), що призведе до її неспівмірності із незначною сумою позовних вимог у даній справі.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 59825/19 від 23.12.2019), в якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що строк виконання зобов`язань з оплати поставленого 20.05.2019 товару не настав, оскільки позивачем не було надано рахунок на оплату вказаного товару, як того вимагає пункт 4.3. договору, що і зумовило відсутність оплати з боку відповідача.

Представники позивача та відповідача у судове засідання 23.12.2019 не з`явилися.

При цьому, судом було враховано та задоволено клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника.

Представник відповідача причини неявки у судове засідання не повідомив, про дату, час та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується наступним.

Ухвала суду для відповідача надсилалась судом на адресу, яка міститься у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 02.12.2019, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 52064, Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Сурсько-Литовське, вулиця Нова, будинок 1 (а.с.36-43).

Як вбачається з поштового повідомлення № 870 610) поштове відправлення з ухвалою суду про відкриття провадження у справі було отримане відповідачем 10.12.2019 (а.с.53).

Слід також зазначити, що ухвалою суду від 02.12.2019, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Так, відповідач скористався наданим йому правом подання відзиву на позовну заяву та подав його до суду 23.12.2019, що також свідчить про обізнаність відповідача про розгляд даної справи судом.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Так, відповідно до частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

В даному випадку причини неявки у судове засідання відповідачем суду не повідомлені.

Крім того, враховуючи задоволення судом заяви позивачи про розгляд справи без участі його представника, підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Більше того, у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на те, що матеріали справи містять всі докази та пояснення, на підтвердження дійсної правової позиції у даному спорі як позивача так і відповідача, враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами за відсутності представників позивача та відповідача.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 12.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерголіга" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківське монтажно-виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки № ДГ-3 (далі - договір, а.с.12-15), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передавати (поставляти) у встановлений строк товари у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності, а покупець зобов`язується прийняти вказані товари та сплатити за них на умовах договору (пункт 1.1. договору).

У пунктах 8.1. та 8.2. договору сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2018, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за договором. Договір вважається пролонгованим на тих самих умовах на кожний наступний календарний рік, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір припинити дію договору за 15 календарних днів до закінчення строку його дії.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У пункті 1.2. договору сторони погодили, що предметом поставки є такі товари: самоутримний ізольований провід (СІП), лінійна арматура в асортименті, інструмент для монтажу електричних ліній та інші товари, вказані у видаткових накладних.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, у пункті 3.4. договору сторони передбачили, що поставка товарів здійснюється шляхом їх передачі перевізнику, визначеному постачальником.

Згідно з умовами пунктів 4.1. та 4.2. договору ціна договору складається із сумарної вартості всіх партій товарів, вказаної у видаткових накладних. Ціна одиниці товару та вартість кожної партії товарів вказується у рахунку на оплату та у видаткових накладних, що передаються з кожною партією товарів.

Кожна партія товарів передається відповідно до накладної в якій зазначаються: найменування товарів, одиниця виміру кількості, кількість, ціна та вартість товарів (пункт 2.1. договору).

Відповідно до пункту 3.7. договору перехід права власності на товари від постачальника до покупця відбувається в момент отримання покупцем відповідної партії товарів на складі перевізника та підписання квитанції про отримання, або при отриманні безпосередньо від представника постачальника та підписання видаткової накладної.

На виконання умов договору, позивачем 20.05.2019 було поставлено відповідачу товар на суму 22 498 грн. 56 коп. відповідно до видаткової накладної № 194 від 20.05.2019 (а.с.17).

Суд зауважує, що товар, визначений умовами договору, у повній мірі відповідає товару, що було поставлено згідно з вказаною накладною, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаній видатковій накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення. Видаткова накладна № 194 від 20.05.2019 містить підпис представника відповідача, який скріплений печаткою підприємства.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості, як того вимагає пункт 3.8. договору поставки, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеною накладною відповідачем також не заявлено.

Позивач посилається на те, що поставлений 20.05.2019 товар на суму 22 498 грн. 56 коп. відповідачем у визначені договором порядку та строки оплачений не був, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 22 498 грн. 56 коп. Вказане і є причиною спору.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача грошових коштів, які становлять вартість поставленого позивачем 20.05.2019 за договором поставки № ДГ-3 від 12.04.2018 товару, який відповідач відмовився оплатити у добровільному порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, у пункті 4.3. договору сторони домовились, що оплата вартості кожної партії товарів здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на банківський поточний рахунок постачальника, зазначений в рахунку на оплату товарів, не пізніше 30 календарних днів з дня прийняття покупцем товарів.

З приводу заперечень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, щодо не настання строку виконання зобов`язань з оплати поставленого 20.05.2019 товару, оскільки позивачем не було надано рахунок на оплату вказаного товару, як того вимагає пункт 4.3. договору, що і зумовило відсутність оплати з боку відповідача, суд зазначає наступне.

Статтею 666 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Так, матеріали справи не містять, а сторонами у справі не надано доказів:

- звернення відповідача до позивача з вимогою надати документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з ним, встановивши при цьому, розумний строк для їх передання;

- відмови відповідача від договору поставки № ДГ-3 від 12.04.2018;

- доказів повного повернення отриманого 20.05.2019 товару на суму 22 498 грн. 56 коп.;

- відмови від прийняття товару чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов`язань за договором у повному обсязі.

В той же час, суд не досліджує питання щодо моменту фактичного отримання рахунку на оплату поставленого у спірний період товару, оскільки:

- за своєю природою рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а в даному випадку такі реквізити містилися, зокрема у договорі поставки № ДГ-3 від 12.04.2018 та видатковій накладній від 20.05.2019;

- ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а відсутність рахунку-фактури не звільняє боржника від обов`язку з оплати наданих товарів (послуг).

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі №918/537/18 від 02.07.2019, у справі № 910/19702/17 від 20.12.2018, у справі № 910/21406/17 від 10.10.2018, у справі № 910/22589/17 від 05.09.2018, у справі № 905/915/17 від 13.07.2018.

Таким чином, заперечення відповідача щодо ненастання строку оплати поставленого товару через ненадання позивачем рахунку на його оплату відхиляються судом.

Враховуючи вказане, а також визначені контрагентами у пункті 4.3. договору порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 194 від 20.05.2019, настав 19.06.2019.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості в сумі 22 498 грн. 56 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 22 498 грн. 56 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 7.3. договору визначено, що у випадку порушення покупцем строку сплати за товари більш ніж на 5 (п`ять) календарних днів, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку Україні від простроченої суми за кожний день прострочення.

Враховуючи вказане, за прострочення виконання зобов`язання, на підставі пункту 7.3. договору, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 20.06.2019 по 22.11.2019 в сумі 3 218 грн. 82 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем (а.с.20), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені сума заборгованості та період прострочення, але арифметично розрахунок проведено невірно.

Отже, розрахунок пені, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено, що в період з 20.06.2019 по 22.11.2019 пеню слід нараховувати на суму 22 498 грн. 56 коп., яка за розрахунком суду складає 3 239 грн. 18 коп. Враховуючи, що позивачем у вказаному періоді заявлена до стягнення пеня в сумі 3 218 грн. 82 коп., не виходячи за межі позовних вимог, суд вважає, що саме такий розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 3 218 грн. 82 коп.

Крім того, у пункті 7.4. договору сторони погодили, що у випадку порушення покупцем строку сплати за товари більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, покупець зобов`язаний додатково оплати постачальнику штраф в розмірі 10% від простроченої суми.

Тобто, в умовах договору сторони погодили у разі несвоєчасної оплати товару застосування пені та штрафу одночасно, що відповідає встановленій статтею 627 Цивільного кодексу України свободі договору, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, відповідно до пункту 7.4. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% від простроченої суми в сумі 2 249 грн. 86 коп. (22 498,56 х 10%).

При цьому, судом враховано, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/10939/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, від 02.04.2019 у справі № 910/7398/18.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку заявленого до стягнення штрафу в сумі 2 249 грн. 86 коп. та встановлено, що він проведений у відповідності до умов договору та є арифметично вірним.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення штрафу в сумі 2 249 грн. 86 коп. підлягають задоволенню.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вказане, та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати товару у строки, визначені умовами договору, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 20.06.2019 по 22.11.2019 в сумі 287 грн. 00 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с.20), та встановлено, що під час його проведення позивачем були вірно визначені сума заборгованості та період прострочення, але арифметично розрахунок проведено невірно.

Отже, розрахунок 3% річних, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, судом встановлено, що в період з 20.06.2019 по 22.11.2019 3% річних слід нараховувати на суму 22 498 грн. 56 коп., які за розрахунком суду складають 288 грн. 47 коп. Враховуючи, що позивачем у вказаному періоді заявлені до стягнення 3% річних в сумі 287 грн. 00 коп., не виходячи за межі позовних вимог, суд вважає, що саме такий розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 287 грн. 00 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, 20.11.2019 між Адвокатським об`єднанням "Аксіо" (далі - об`єднання) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Енерголіга" (далі - клієнт) було укладено договір про надання правничої допомоги № 10 (далі - договір про правову допомогу, а.с.22), відповідно до пункту 1.1. якого об`єднання зобов`язується надати клієнту правничу допомогу, а саме: підготувати та подати до Господарського суду Дніпропетровської області позовну заяву до Товариства обмеженою відповідальністю "Харківське монтажно-виробниче підприємство Електропівденмонтаж" про стягнення заборгованості, представляти інтереси Клієнта в суді з усіх питань, а клієнт зобов`язується оплачувати надання правничої допомоги на мовах передбачених договором.

Відповідно до пункту 2 договору про правову допомогу правнича допомога надається об`єднанням в особі адвокатів, які є учасниками об`єднання, та/або адвокатами, залученими об`єднанням для надання правничої допомоги на договірних засадах (далі - адвокат). На підтвердження повноважень адвоката надавати правову допомогу за договором, об`єднання видає адвокату ордер.

Згідно з умовами пунктів 8 та 9 договору про правову допомогу за надання правничої допомоги, передбаченої договором, клієнт зобов`язаний сплачувати об`єднанню гонорар з розрахунку 1 000 грн. 00 коп. за кожну годину роботи адвоката, не пізніше 3 робочих днів з дня виставлення рахунку. Клієнт також зобов`язаний додатково сплачувати (компенсувати) Об`єднанню фактичні витрати, понесені ним чи безпосередньо адвокатом у зв`язку із виконанням договору, якщо вони не оплачені клієнтом самостійно.

У пункті 10 договору про правову допомогу визначено, що договір набуває чинності з 20.10.2019 і діє до 20.10.2020.

На підтвердження факту надання послуг за вказаним договором, позивачем та адвокатом було складено акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 22.11.2019, в якому сторони підтвердили факт надання послуг щодо надання об`єднанням правничої допомоги в обсязі 5 годин, а саме: підготовки та подачі до Господарського суду Дніпропетровської області позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківське монтажно-виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" про стягнення заборгованості; а клієнтом було прийнято надану правничу допомогу без претензій до об`єднання щодо якості, повноти та строків її надання; гонорар за надання правничої допомоги становить 5 000 грн. 00 коп., які на момент підписання цього Акта повністю сплачені (а.с.26).

Так, в матеріалах справи наявне платіжне доручення № 4298 від 22.11.2019, яке підтверджує оплату позивачем 5 000 грн. 00 коп. на користь Адвокатського об`єднання "Аксіо" (а.с.25).

При цьому, суд відзначає, що, враховуючи норми статті 126 Господарського процесуального кодексу України, досліджувати питання обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу суд може лише за наявності відповідного клопотання заінтересованої сторони, саме на яку покладається обов`язок доведення неспівмірності таких витрат. У даній справі таке клопотання заявлено не було, отже у суду відсутні підстави для стягнення іншого розміру, ніж заявлено та доведено понесення яких позивачем.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За таких обставин, суд оцінив витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат на вивчення матеріалів, що стосуються спору, підготовку позовної заяви як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про те, що заявлена до стягнення компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп. є справедливою та співрозмірною.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 1 921 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору, 5 000 грн. 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерголіга" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківське монтажно-виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" про стягнення заборгованості за договором поставки № ДГ-3 від 12.04.2018 у загальному розмірі 28 254 грн. 24 коп. - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківське монтажно-виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" (52064, Дніпропетровська область, Дніпровський район, с. Сурсько- Литовське, вулиця Нова, будинок 1; ідентифікаційний код 00121873) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерголіга" (03057, м.Київ, проспект Перемоги, будинок 56; ідентифікаційний код 38169909) 22 498 грн. 56 коп. - основного боргу, 3 218 грн. 82 коп. - пені, 2 249 грн. 86 коп. - штрафу, 287 грн. 00 коп. - 3% річних, 1 921 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору, 5 000 грн. 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 23.12.2019.

Суддя Ю.В. Фещенко