РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.12.2019Справа № 910/11255/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Вегера А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргост»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче

підприємство «Гарт»

про стягнення 1 164 391, 30 грн.,

Представники учасників справи:

від позивача: Терновий О.В. за довіреністю від 10.05.2019;

від відповідача: Круглов С.С. за ордером серії ПТ № 126355 від 09.09.2019.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укргост" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Гарт" (далі - відповідач) про стягнення 1 166 744, 94 грн., з яких 1 157 113, 72 грн. основного боргу, 3 820, 65 грн. 3% річних, 5 810, 57 грн. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що на підставі виставлених відповідачем рахунків він здійснив попередню оплату в сумі 1 162 113, 72 грн., проте поставку товару на означену суму відповідач не здійснив, частково повернувши позивачу грошові кошти в сумі 5 000, 00 грн. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення залишку коштів в сумі 1 157 113, 72 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України та нарахованих на цю суму 3% річних та інфляційних втрат відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.08.2019 відкрито провадження у справі № 910/11255/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.09.2019 року.

16.09.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов в порядку статті 165 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що він поставив позивачу товар відповідно до видаткових накладних № 43 від 08.02.2019 на суму 193 500, 00 грн., № 44 від 08.02.2019 на суму 193 158, 00 грн., № 153 від 15.03.2019 на суму 166 608, 64 грн. При цьому, відповідач вказує на те, що разом з передачею товару позивачу були передані для підпису і відповідні видаткові накладні у 3-х екземплярах, але з невідомих причин позивач відмовився їх повертати.

Також відповідач вказує на те, що фактично між ним та позивачем було укладено договір купівлі-продажу мінеральної вати шляхом виставлення рахунків на оплату, оплати рахунків та передачі товарів. Таким чином, відповідачем надано позивачу оферту у вигляді рахунків, яка акцептована позивачем шляхом оплати рахунків, та відповідачем здійснено часткову поставку товару. Крім того, відповідач зазначає, що у нього не настав строк передачі товару або повернення коштів позивачу, оскільки претензія № 1 від 10.05.2019 була направлена позивачем на неналежну адресу. З огляду на вищевикладене, на думку відповідача до спірних правовідносин неможливо застосовувати положення статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки грошові кошти набуті відповідачем на законній підставі, яка не відпала, є діючою та ніким не скасована.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.09.2019 підготовче засідання відкладено на 22.10.2019 року.

02.10.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив в порядку статті 166 Господарського процесуального кодексу України, в якій позивач зазначає, що оплачені рахунки направлялись відповідачем лише в електронній формі, а в подальшому між сторонами не були погоджені істотні умови договору, такі як предмет (зокрема загальний об`єм поставок, вимоги щодо загальної кількості та якості товару), загальна ціна та строк дії договору. Додатково між сторонами не були погоджені строк та місце поставки товару. У зв`язку з цим позивач наполягає, що договір поставки між сторонами так і не був укладений.

Також позивач зазначає, що надані відповідачем видаткові накладні не можуть вважатися належними доказами поставки товару, оскільки вони підписані зі сторони самого відповідача та не засвідчені підписом та печаткою позивача або його уповноваженого представника на підставі виданої довіреності, що не може підтверджувати факт прийняття позивачем товару, який зазначений у цих видаткових накладних.

При цьому, позивач зазначає, що претензія дійсно була направлена не на юридичну адресу відповідача, а на адресу його фактичного місцезнаходження, а згідно з довідкою на поштовому конверті про причини невручення адресату листа вказано «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про те, що відповідач не звертався до поштового відділення для того, щоб отримати конверт з претензією. Разом з тим, позивач зазначає, що копія претензії була отримана відповідачем нарочно 11.06.2019, про що зроблено відповідний підпис на ній.

Крім того, 02.10.2019 року представником позивача подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача 1 148 267, 00 грн. основного боргу та 16 124, 30 грн. інфляційних втрат.

18.10.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані заперечення на заяву про зміну предмета позову та на відповідь на відзив, відповідно до змісту яких відповідач вказує на те, що розрахунок інфляційних втрат є некоректним. Також відповідач заперечує проти аргументів позивача щодо отримання відповідачем претензії, оскільки надана позивачем до відповіді на відзив претензія начебто з відміткою відповідача про її отримання з невідомих причин не була додана до позовної заяви. При цьому, як вбачається з наданої позивачем копії претензії, це не копія з оригіналу, а копія з копії, про що свідчить напис «Згідно з оригіналом» у верхній частині документу, який містився на першій копії документу, а потім з першої копії знята наступна копія, яка і була додана до матеріалів справи.

Також, 18.10.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про витребування у позивача оригіналу претензії № 1 від 10.05.2019 та призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої просить поставити наступні запитання:

- Чи виконаний підпис від імені директора ТОВ «НВП «Гарт» ОСОБА_1 на претензії № 1 від 10.05.2019 самим ОСОБА_1

- Чи виконано на претензії № 1 від 10.05.2019 підпис від імені ОСОБА_1 з наслідуванням (імітацією) підпису ОСОБА_1 ?

- Чи виконаний від імені директора ТОВ «НВП «Гарт» ОСОБА_1 на претензії № 1 від 10.05.2019 напис «отримав 11.06.2019 директор ТОВ «НВП «Гарт» ОСОБА_1 .» самим ОСОБА_1 чи іншою особою?

- Чи виконано на претензії № 1 від 10.05.2019 напис «отримав 11.06.2019 директор ТОВ «НВП «Гарт» ОСОБА_1.» з наслідуванням (імітацією) почерку ОСОБА_1

У підготовчому засіданні 22.10.2019 року судом відкладено вирішення питання про прийняття до розгляду заяви позивача про зміну предмета позову та клопотання відповідача про витребування оригіналу документа та призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.10.2019 відкладено підготовче провадження на 12.11.2019 року.

11.11.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про відмову від позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 3 820, 65 грн. та заяву про виключення документа із числа доказів.

12.11.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано заяву про готовність оплатити вартість судової експертизи у разі її призначення.

Під час підготовчого засідання 12.11.2019 року судом було оглянуто наданий позивачем оригінал претензії № 1 від 10.05.2019 року, копія якої додана до позовної заяви, а також фотокопію претензії № 1 від 10.05.2019 року, доданої до відповіді на відзив.

При цьому, у підготовчому засіданні 12.11.2019 року судом розглянуто клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналу претензії та призначення у справі судової експертизи та вирішено відмовити в його задоволенні.

Також, у підготовчому засіданні 12.11.2019 року судом було прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову, яка фактично за своїм змістом є заявою про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим справа розглядається в редакції означеної заяви, відповідно має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.11.2019 судом прийнято відмову позивача від частині позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 3 820, 65 грн. та закрито провадження у справі в цій частині на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/11255/19 до судового розгляду по суті на 11.12.2019 року.

Представник позивача у судовому засіданні 11.12.2019 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.12.2019 року проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 11.12.2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з позовної заяви, позивач починаючи із січня 2019 року мав намір укласти з відповідачем договір на поставку товару - мінеральної вати.

Відповідачем було виставлено позивачу для оплати товару (мінеральної вати) рахунки на загальну суму 1 162 113, 72 грн., а саме:

- № 1 від 28.01.2019 на суму 193 500, 36 грн.;

- № 14 від 08.02.2019 на суму 193 158, 00 грн.;

- № 20 від 14.02.2019 на суму 411 841, 58 грн.;

- № 21 від 14.02.2019 на суму 187 200, 72 грн.;

- № 30 від 19.02.2019 на суму 176 416, 06 грн.

Вищевказані рахунки позивачем були оплачені в повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями № 72898664 від 28.01.2019 на суму 193 500, 36 грн., № 72898699 від 08.02.2019 на суму 193 158, 00 грн., № 72898721 від 14.02.2019 на суму 411 841, 58 грн., № 72898736 від 18.02.2019 на суму 50 000, 00 грн., № 72898759 від 21.02.2019 на суму 176 413, 06 грн., № 72898781 від 27.02.2019 на суму 100 000, 00 грн., № 72898795 від 01.03.2019 на суму 37 200, 72 грн.

Проте, за твердженням позивача, в подальшому між сторонами укладення договору поставки не відбулося, а поставка товару на суму 1 162 113, 72 грн. відповідачем здійснена не була, у зв`язку з чим позивач направив на адресу відповідача претензію № 01 від 27.05.2019 про повернення безпідставно набутих коштів.

При цьому, відповідач частково повернув сплачені грошові кошти в сумі 13 846, 72 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 46 від 11.07.2019 на суму 5 000, 00 грн. та № 19 від 19.06.2019 на суму 8 876, 72 грн.

Залишок сплачених позивачем коштів в сумі 1 148 267, 00 грн. відповідачем повернутий позивачу не був.

Позивач вказує, що у зв`язку з не укладенням договору та відсутністю поставки товару у відповідача виник обов`язок з повернення залишку грошових коштів в сумі 1 148 267, 00 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та правочинів.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обрати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини 1, 2 статті 205 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 1 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі статтями 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що шляхом складання та надання відповідачем рахунків, а позивачем їх оплати між сторонами укладено договір купівлі-продажу у спрощений спосіб.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм та встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи у їх поєднані між собою свідчить про виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин з поставки товару, регулювання яких здійснюється нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей притаманних даним правовідносинам.

Водночас, позивач просив повернути сплачені ним грошові кошти в сумі 1 148 267, 00 грн. на підставі положень статті 1212 Цивільного кодексу України, обґрунтовуючи тим, що договір між сторонами укладено не було, а спірні грошові кошти були набуті відповідачем без достатньої правової підстави.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України визначені загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до вказаної статті особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої та частини другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 367/6344/16-ц.

Таким чином, для задоволення позовних вимог на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України необхідно встановити відсутність між сторонами договірних взаємовідносин та як наслідок цього безпідставне отримання відповідачем коштів.

Як свідчать матеріали справи, відповідач набув грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме з підстав укладеного в усній формі договору. Зобов`язання, які виникли з укладеного договору не припинились з підстав, передбачених статтями 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України. Отже, до моменту виконання зобов`язань, таке виконання має правові підстави і набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Дані правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування положень судом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про помилковість вимог позивача про витребування грошових коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України та неправильне застосування норм матеріального права.

Водночас відсутність посилання позивачем у позові не на ті норми права, якими фактично регулюються спірні правовідносини, не є підставою для відмови в позові.

За вимогами пункту 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Підставами позову - є ті фактичні обставини, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги. Фактичні обставини, викладені позивачем в позовній заяві, згодом в процесі розгляду справи набуває форму доказів, які можуть оскаржуватися відповідачем. Підставою позову виступають також і правові норми, на які посилається позивач в підтвердження своїх вимог.

За приписами частин 1 і 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є, зокрема, справедливе вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав і законних інтересів юридичних осіб, а відповідне завдання господарського судочинства превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Пунктом 3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд, зокрема, вирішує питання про те, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відповідно до частин 1, 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом враховано висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 924/1473/15 від 25 червня 2019 року, який вказав, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

З огляду на викладені правові норми, а також фактично встановлені обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд при визначенні підстав позову враховує не лише правові норми, на які посилався позивач в позовній заяві, а і самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує ті норми права, які регулюють спірні правовідносини, зазначаючи, що позивачем неправильно визначені окремі правові норми в обґрунтування позовних вимог.

Так, статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 662, 692 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач поставив позивачу товар на суму 1 148 267, 00 грн.

Аргументи відповідача про те, що ним було передано товар за видатковими накладними № 43 від 08.02.2019 на суму 193 500, 36 грн., № 44 від 08.02.2019 на суму 193 158, 00 грн., № 153 від 15.03.2019 на суму 166 608, 64 грн. судом до уваги не приймаються, оскільки вказані накладні з боку позивача не підписані, у зв`язку з чим не можуть вважатися належними доказами на підтвердження поставки товару позивачу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту цієї норми вбачається, що договором на покупця може покладатися обов`язок здійснення попередньої оплати товару, тобто оплати до його передання продавцем. Шляхом попередньої оплати може бути оплачено повну вартість товару або її частину. Розмір попередньої оплати та строки її оплати встановлюються договором. У тих випадках, коли договір містить обов`язок покупця щодо попередньої оплати, проте не встановлює строків її здійснення, строки оплати визначаються відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України. Отже, продавець має право вимагати здійснення попередньої оплати у будь-який час, а покупець повинен здійснити таку оплату у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

Непередання продавцем, який одержав суму попередньої оплати, товару у встановлений строк надає покупцеві право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За змістом статті 662 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи рахунків, в них сторони погодили умови поставки товару - а саме зазначено про те, що товар відпускається за фактом надходження коштів на п/р постачальника, самовивозом, за наявності довіреності та паспорта.

Суд зазначає, що оплатою рахунків, які містять наступне застереження: "Увага! Оплата цього рахунку означає погодження з умовами поставки товарів. Повідомлення про оплату обов`язковим, в іншому випадку не гарантується наявність товарів на складі. Товар відпускається за фактом надходження коштів на п/р Постачальника самовивизом, за наявності довіреності та паспорта" позивач погодився із фактом отримання товару самовивозом, у зв`язку з чим викладені у відзиві на позов арггументи позивача про те, що місце поставки товару не відповідають фактичним обставинам справи.

Таким чином, в даному випадку слід враховувати приписи статей 662, 663 та 693 Цивільного кодексу України та умови, погоджені сторонами щодо поставки товару, зокрема щодо самовивозу товару.

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження відповідних обставин стосовно вчинення саме позивачем дій, спрямованих на отримання товару, а отже і порушення відповідачем зобов`язань з поставки товару.

Відповідно до статті 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться, зокрема, за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання; за іншим зобов`язанням - за місцем проживання (місцезнаходженням) боржника. Зобов`язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з положеннями статті 197 Господарського кодексу України господарське зобов`язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке визначено змістом зобов`язання. У разі якщо місце виконання зобов`язання не визначено, зобов`язання повинно бути виконано: за іншими зобов`язаннями - за місцезнаходженням (місцем проживання) зобов`язаної сторони, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 689 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок покупця щодо прийняття товару, зокрема, покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

За аналізом зазначеної статті покупець для виконання продавцем обов`язку із передачі товару, відповідно до вимог, що склалися між сторонами, зобов`язаний був забезпечити вивезення товару власними силами зі складу продавця.

Тобто договір купівлі-продажу є взаємно зобов`язуючим, де кожна із сторін договору наділена взаємними правами та обов`язками.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як зобов`язана сторона договору, вчиняв максимально необхідні дії для належного виконання, зокрема, позивачем не надано належних доказів (вимоги поставити товар з доказами її направлення або вручення відповідачу), що позивач звертався до відповідача у встановленому договором порядку - про отримання самовивозом, за наявності довіреності та паспорта, але відповідачем було відмовлено у передачі товару.

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що мало місце порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, відмови продавця від здійснення своїх обов`язків; не надано доказів на підтвердження добросовісності поведінки покупця для встановлення належного виконання покупцем свого кореспондуючого обов`язку щодо прийняття товару, в даному випадку, враховуючи характерні властивості предмета поставки, шляхом самовивозу; не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем належним чином всіх дій, регламентованих законодавством, для уникнення неналежного виконання зобов`язань, що склалися між сторонами.

За таких обставин, оскільки поставка мала відбутись на умовах самовивозу, про що позивач був обізнаний, доказів відмови відповідача в поставці товару на вимогу позивача матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про повернення попередньої оплати в сумі 1 148 267, 00 грн. грн. є передчасними та не доведеними належним чином, у зв`язку з чим відмовляє у їх задоволенні.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 1 148 267, 00 грн., суд відмовляє у задоволенні похідних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 16 124, 30 грн.

Враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 73 - 74, 76 - 79, 86, 129, 232, 233, 237 - 238, 240 - 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Укргост» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Гарт» про стягнення 1 164 391, 30 грн.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 21.12.2019 року.

Суддя В.С. Ломака