ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 904/1603/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Кушніра І.В., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Публічного акціонерного товариства

«Криворізький залізорудний комбінат» - Каретної Є.В.,

Комунального підприємства теплових мереж

«Криворіжтепломережа» - Демченка А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.10.2019 (у складі колегії суддів: Кузнецова І.Л.(головуючий), Широбокова Л.П., Кощеєв І.М.)

та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2019 (суддя Манько Г.В.)

у справі № 904/1603/19

за позовом Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»

до Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа»

про стягнення 4 174 906,68 грн,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») звернулося до суду з позовом до Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі - КПТМ «Криворіжтепломережа») про стягнення боргу в сумі 3 412 847,69 грн, пені в сумі 358 113,39 грн, інфляційних втрат в сумі 319 009,03 грн і 3 % річних в сумі 84 936,57 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням КПТМ «Криворіжтепломережа» своїх зобов`язань за договором постачання теплової енергії в гарячій воді від 04.10.2016 № 1050 щодо своєчасного та в повному розмірі розрахунку за поставлену теплову енергію протягом жовтня 2017 року - квітня 2018 року, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість, яку позивач просив стягнути на свою користь з урахуванням інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), та пені, нарахованої відповідно до пункту 7.2 договору.

Відповідач проти позову заперечив у частині вимог про стягнення пені, інфляційних втрат і 3 % річних та заявив клопотання про зменшення розміру пені.

У процесі розгляду справи позивач звернувся до суду з заявою про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 3 412 847,69 грн, пославшись на обставини сплати відповідачем заборгованості в сумі 1 618 783,76 грн згідно з платіжним доручення від 15.04.2019 та в сумі 1 794 063,93 грн згідно з платіжними дорученнями від 22-23.04.2019.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2019, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 03.10.2019, позов задоволено частково. Стягнуто з КПТМ «Криворіжтепломережа» на користь ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» пеню в сумі 179 056,70 грн, інфляційні втрати в сумі 319 009,03 грн, 3 % річних у сумі 84 936,57 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 38 341,84 грн. Провадження у справі в частині стягнення 1 794 063,93 грн закрито з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), у зв`язку з відсутністю предмета спору. У решті позовних вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що порушення відповідачем зобов`язань за договором від 04.10.2016 № 1050 у частині своєчасної оплати вартості переданої йому позивачем теплової енергії та ненадання відповідачем належних і допустимих доказів, які б спростували таке порушення, є підставою для задоволення позовних вимог у частині стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у заявленому розмірі, а також пені, обчисленої судом за наслідками задоволення клопотання відповідача про зменшення останньої до 50 %. При цьому апеляційний суд, перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку пені, дійшов висновку, що такий розрахунок позивачем здійснено в межах річного строку позовної давності та з урахуванням обмеженого строку нарахування в шість місяців відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (далі - ГК).

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення пені, у жовтні 2019 року КПТМ «Криворіжтепломережа» подало касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення у частині стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з КПТМ «Криворіжтепломережа» на користь ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» пеню в сумі 3 011,38 грн з урахуванням зменшення розміру пені на 50 %.

Касаційну скаргу КПТМ «Криворіжтепломережа» обґрунтовує, зокрема, тим, що судами попередніх інстанцій при вирішенні справи в частині стягнення пені не було застосовано до спірних правовідносин положення частини 5 статті 261 ЦК та не встановлено з достовірністю початок перебігу строку спеціальної позовної давності до відповідних вимог; судами не враховано, що сплив річного строку з моменту, коли контрагент був зобов`язаний виконати свої грошові зобов`язання за договором, є наслідком відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, оскільки вони заявлені позивачем після закінчення строку спеціальної позовної давності, що не було враховано судами попередніх інстанцій.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» зазначає про правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи, тому просить залишити оскаржені судові рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та за заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 04.10.2016 між ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (постачальник) і КПТМ «Криворіжтепломережа» (споживач) укладено договір № 1050 постачання теплової енергії в гарячій воді, за умовами якого постачальник зобов`язався поставляти споживачу теплову енергію в гарячій воді для надання послуг теплопостачання в обсягах, зазначених у додатку № 1, а споживач приймати і оплачувати одержану теплову енергію за тарифами в терміни, передбачені цим договором (пункт 1.1).

У пункті 3.1 договору сторони погодили вартість 1 Гкал теплової енергії в гарячій воді, яка поставляється споживачу для надання послуг теплопостачання, згідно з додатком № 4 для категорій «населення» та промисловість «установи і організації, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів та інших споживачів».

Згідно з пунктом 4.1 договору розрахунок за фактично поставлену кількість теплової енергії проводиться споживачем до 20 числі місяця, наступного за місяцем, в якому здійснювалося постачання теплової енергії. Підставою для остаточного розрахунку є двосторонній акт прийому-передачі теплової енергії.

Умовами договору також передбачено, що при зміні вартості 1 Гкал теплової енергії сторони укладають додаткову угоду (пункт 3.3. договору).

Відповідно до додаткової угоди від 19.10.2017 № 4 з 01.10.2017 вартість 1 Гкал теплової енергії в гарячій воді, яка поставляється споживачу для надання послуг теплопостачання, згідно з додатком № 7 Додатку № 7 «Калькуляція на виробництво теплоенергії кот. Гвардійська енергетичного цеху на жовтень-грудень 2017 року» становить: для категорії «населення» 1 504,26 грн без ПДВ, 1 805,11 грн з урахуванням ПДВ; для категорії «установи й організації, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, та інших споживачів» 1 936,47 грн без ПДВ, 2 323,76 грн з урахуванням ПДВ.

Згідно з додатковою угодою від 29.12.2017 № 5 з 01.01.2018 вартість 1 Гкал теплової енергії в гарячій воді, яка поставляється споживачу для надання послуг теплопостачання, згідно з додатком № 8 «Калькуляція на виробництво теплоенергії кот. Гвардійська енергетичного цеху на 2018 рік" становить: для категорії «населення» 1 276,27 грн без ПДВ, 1 531,52 грн з урахуванням ПДВ; для категорії «установи й організації, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, та інших споживачів» 1 936,47 грн без ПДВ, 2 323,76 грн з урахуванням ПДВ.

На виконання умов договору позивачем протягом жовтня 2017 - квітня 2018 років поставлено відповідачу теплову енергію в гарячій воді на загальну суму 3 812 847, 69 грн і надано рахунки-фактури на зазначену суму.

Відповідач в порушення умов договору оплату за поставлену теплову енергію здійснив частково, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість перед позивачем в сумі 3 412 847,69 грн.

Доказів оплати вартості переданої теплової енергії в установлені договором строки відповідачем надано не було.

Судами попередніх інстанцій також установлено, що відповідачем заборгованість за договором в сумі 1 618 783,76 грн сплачена згідно з платіжними дорученнями від 15.04.2019 № 2380 і №2381 (до подачі позову), решта - 1 794 063,93 грн згідно з платіжними дорученнями від 22-23.04.2019 № 2997 і № 3120 в процесі розгляду справи.

Предметом касаційного перегляду у справі, яка розглядається, є судові рішення першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовних вимог ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення з КПТМ «Криворіжтепломережа» пені в сумі 179 056,70 грн, яка остаточно обчислена судом за наслідками задоволення клопотання відповідача про зменшення пені до 50 %.

Відповідно до положень статті 193 ГК суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 275 ГК за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому положення частини 7 статті 193 ГК і статті 525 ЦК встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК презумпцію правомірності укладеного між сторонами договору, суди першої та апеляційної інстанцій правомірно вважали цей договір належною у розумінні статей 11, 509 ЦК і статей 173, 174 ГК підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін.

Відповідно до положень статті 202 ГК і статті 599 ЦК зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Судами попередніх інстанцій установлено, що КПТМ «Криворіжтепломережа» у період жовтня 2017 - квітня 2018 років належним чином не виконало свої зобов`язання за договором від 04.10.2016 № 1050 щодо своєчасного та в повному розмірі розрахунку за поставлену теплову енергію, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість в сумі 3 412 847,69 грн, яка остаточно погашена відповідачем в процесі розгляду справи.

Будь-яких доказів своєчасної сплати заявленої позивачем до стягнення заборгованості відповідачем відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) під час розгляду справи не надано, а судами таких обставин не встановлено.

Відповідно до положень статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК).

Згідно з частиною 1 статті 230 ГК штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом положень частин 4, 6 статті 231 ГК розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як установлено судами, сторонами у договорі від 04.10.2016 № 1050 передбачено, що у випадку порушення споживачем строків розрахунків за цим договором споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожний день прострочення (пункт 7.2 договору).

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Крім того, законодавством визначено строк (позовна давність), у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК). Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 ЦК). Відповідно до частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Суд першої інстанції загалом дійшов правильного висновку про те, що факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленої теплової енергії за договором від 04.10.2016 № 1050 належним чином доведений та підтверджений матеріалами справи.

Наведений позивачем розрахунок пені за відповідний період (з 20.04.2018 по 22.11.2018), обчислений, виходячи із розміру подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої суми за кожний день прострочення, з яким погодилися суди попередніх інстанцій, було проведено з урахуванням обмеженого строку нарахування в шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, в межах року звернення до суду з відповідним позовом (тобто в межах річного строку позовної давності).

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи у їх сукупності, загалом погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову в частині стягнення пені та при перевірці розрахунку її розміру, який наведено в постанові відносно кожного періоду, виходив із того, що господарська санкція у виді пені нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, тому позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення, при цьому право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, встановленими у справі фактичними обставинами підтверджується факт нарахування позивачем пені за шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, з урахуванням строку позовної давності в один рік, який на час подання позову про стягнення пені за відповідний період не сплив від дня, за який нараховано санкцію.

Такий висновок суду апеляційної інстанції та наведений позивачем розрахунок пені узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 910/29752/15.

Суд касаційної інстанції погоджується з уточнюючим висновком суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 179 056,70 грн з урахування зменшення її розміру на 50 %, який зроблено за результатами перерахунку розміру пені, здійсненого з урахуванням умов пункту 7.2 договору від 04.10.2016 № 1050, періоду, за який відповідачем допущено прострочення грошового зобов`язання (жовтень 2017 року - квітень 2018 року) та положень глави 19 ЦК про строки позовної давності з урахуванням особливостей, передбачених частиною 6 статті 232 ГК.

Натомість, за встановлених судами обставин, наведений відповідачем контррозрахунок суми пені суперечить наведеній правовій позиції Верховного Суду України, оскільки відповідачем неправильно тлумачяться норми права, на підставі яких такий розрахунок проведено.

Саме по собі посилання КПТМ «Криворіжтепломережа» на те, що вимоги про стягнення пені заявлені позивачем після закінчення строку спеціальної позовної давності, правомірно не взято судами до уваги, оскільки такі твердження не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд касаційної інстанції відхиляє аргумент касаційної скарги КПТМ «Криворіжтепломережа» щодо неналежної оцінки судами попередніх інстанцій наданого позивачем розрахунку пені, оскільки вказані доводи відповідача були ретельно перевірені судами попередніх інстанцій, а наведений позивачем розрахунок пені визнаний судами таким, що ґрунтується на фактичних обставинах справи та вимогах чинного законодавства, з чим і погоджується суд касаційної інстанції.

За змістом частини 1 статті 2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

З урахуванням зазначених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд, з`ясувавши наявність чи відсутність факту порушення або оспорення , ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

У зв`язку з наведеним, а також беручи до уваги зазначені положення законодавства, фактичні обставини у справі, встановлені судами під час її вирішення, підтверджують покладені в основу судових рішень висновки про порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, а відтак, і наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача господарської санкції, передбаченої умовами договору, з урахуванням клопотання відповідача про зменшення розміру такої санкції (пені) до 50 %, яке задоволено судом. При цьому суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили обставини справи, правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та правомірно задовольнили позов у відповідній частині.

Аргументи, наведені у касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин.

Ураховуючи положення законодавства та обставини, установлені судом, зважаючи на межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 ГПК, Верховний Суд зазначає, що оскаржені судові рішення постановлено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому правових підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Судовий збір за подання касаційної скарги у порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 03.10.2019 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2019 у справі № 904/1603/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.В. Кушнір

І.С. Міщенко