ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2019м. ДніпроСправа № 904/4869/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Ільєнко Д.Ю.

та представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Юкойл" (м. Запоріжжя)

до Приватного підприємства "Агро-Транс" (с. Манвелівка, Васильківського району, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 32/1054 ОС від 14.01.2019 у загальному розмірі 37 334 грн. 11 коп. Су

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СП Юкойл" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, у якій просить суд стягнути з Приватного підприємства "Агро-Транс" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 32/1054 ОС від 14.01.2019 у загальному розмірі 37 334 грн. 11 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 22 082 грн. 60 коп. - основний борг;

- 13 605 грн. 10 коп. - пеня;

- 1 087 грн. 30 коп. - інфляційних втрат;

- 559 грн. 11 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 32/1054 ОС від 14.01.2019 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем 15.01.2019 та 06.03.2019 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 22 082 грн. 60 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 30.01.2019 по 20.10.2019 в сумі 13 605 грн. 10 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період з січня по вересень 2019 року у сумі 1 087 грн. 30 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 30.01.2019 по 20.10.2019 в сумі 559 грн. 11 коп.

Ухвалою суду від 24.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження на 06.11.2019.

Судове засідання 06.11.2019 не відбулось через відключення серверу КП "Діловодство спеціалізованих судів" 06.11.2019 з 12:00 год. по 17:45 год., у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області, що підтверджується актом Господарського суду Дніпропетровської області № 15/19 від 06.11.2019 (а.с.63).

У зв`язку з вказаними обставинами, ухвалою суду від 06.11.2019 призначено судове засідання на 11.12.2019.

Від позивача надійшла заява (вх. суду № 52000/19 від 13.11.2019), в якій він зазначав, що при виготовленні тексту позовної заяви у прохальній його частині ним були допущені описки в заявлених до стягнення сумах, а саме, замість вірної суми 3% річних у розмірі 559 грн. 11 коп., вказана невірна сума - 599 грн. 11 коп., та сума інфляційних втрат у розмірі 187 грн. 30 коп., замість 1 087 грн. 30 коп. У зв`язку з вказаним, позивач просить вважати вірною редакцію пункту 1 змісту позовних вимог позивача: "Стягнути з Приватного підприємства "Агро-Транс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Юкойл" заборгованість за договором поставки № 32/1054 ОС від 14.01.2019 у сумі 22 082 грн. 60 коп., пеню за прострочення оплати у сумі 13 605 грн. 00 коп., 3% річних у сумі 559 грн. 11 коп., інфляційних втрат у сумі 1 087 грн. 30 коп., всього на загальну суму 37 334 грн. 11 коп.

Від позивача надійшла заява (вх. суду № 52672/19 від 18.11.2019), в якій він просив суд провести судове засідання 11.12.2019 та розглянути справу без участі представників позивача за наявними матеріалами справи.

Представник позивача у судове засідання 11.12.2019 не з`явився, при цьому судом була врахована заява позивача про розгляд справи без участі його представника, яка була задоволена судом.

Представник відповідача у вказане судове засідання також не з`явився, причин нез`явлення суду не повідомив, будь-яких клопотань від відповідача до суду не надходило, з приводу чого суд зазначає слідуюче.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Відповідно до статей 9, 14, 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" на підставі поданих юридичною особою документів у Єдиному державному реєстрі зазначаються відомості про її місцезнаходження.

Тобто, офіційне місцезнаходження повідомляється юридичною особою для забезпечення комунікації та зв`язку із нею зацікавлених осіб, у тому числі контрагентів, органів державної влади тощо.

Ухвали суду для відповідача надсилались судом на адресу, яка міститься у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 23.10.2019, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 52605, Дніпропетровська область, Васильківський район, с. Манвелівка, вулиця Лесі Українки, будинок 10 (а.с.51-53).

За частиною 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з частиною 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, окрім іншого, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Суд відзначає, що про день, час та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомлення №860 262), з якого вбачається факт отримання ухвали суду від 06.11.2019 - 12.11.2019, отже завчасно.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Більше того, ухвалою суду від 24.10.2019, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Враховуючи дату отримання вказаної ухвали суду - 29.10.2019 (а.с.66), відповідач мав подати відзив на позовну заяву в строк по 13.11.2019 включно.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України № 958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 11.12.2019 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився. Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Так, відповідно до частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, участь у судовому засіданні його представника та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки:

- останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином (частина 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України);

- відповідач не повідомив про причини неявки його представника, отже, з урахуванням положень пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу за відсутності такого учасника.

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202 та 216 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Крім того, матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення у даному судовому засіданні.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

При цьому, такий розумний строк визначений у статті 248 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Провадження у даній справі відкрито 24.10.2019, отже строк на розгляд даної справи закінчується 23.12.2019 та нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості його продовження з будь-яких поважних причин.

Враховуючи, що строк вирішення даного спору закінчується 23.12.2019, суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на іншу дату та ще раз належним чином повідомити учасників справи про дату наступного судового засідання (враховуючи встановлений процесуальним законом строк на виготовлення повного тексту ухвали суду, строк на її направлення сторонам, а також строк на поштовий перебіг, визначений Нормативами і нормативними строками пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, оскільки відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Слід також відзначити, що у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами за відсутності представника відповідача у відповідності до вимог частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 14.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СП Юкойл" (далі - постачальник, позивач) та Приватним підприємством "Агро-Транс" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 32/1054 ОС (далі - договір, а.с.12-13), відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити масла, мастила та технічні рідини, іменовані в подальшому "Товар" (пункт 1.1. договору).

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту підписання його повноважними представниками сторін і діє до 31.12.2019, або до належного виконання сторонами прийняти на себе зобов`язань за договором, в залежності від того, яка з цих подій настане раніше.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, у пункті 1.3. договору сторони визначили, що найменування, асортимент, ціна, кількість товару вказуються в видаткових накладних, виданих постачальником на кожну узгоджену, поставлену партію товару, і в завірених підписом повноважного представника покупця. У кожній видатковій накладній в обов`язковому порядку вказується номер і дата договору.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, у розділі 4 договору сторонами були визначені умови та строки поставки, зокрема:

- товар за договором постачається на умовах DDP, склад покупця/вантажоодержувача. Адреса складу покупця/вантажоодержувача зазначається у відповідній товарно-транспортній накладній. Умови поставки розуміються у відповідності з правилами "Інкотермс" в редакції 2010 року, які застосовуються з урахуванням особливостей, пов`язаних з внутрішньодержавним характером договору, а також особливостей, що випливають з умов договору (пункт 4.1. договору);

- датою поставки вважається дата передачі товару, зазначена у відповідній видатковій накладній, що видана постачальником і завірена підписом повноважного представника покупця (пункт 4.4. договору);

- разом з товаром постачальник передає покупцеві наступні документи: рахунок, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну (у разі поставки товару на склад покупця автомобільним транспортом постачальника), паспорт якості виробника або інші документи, що підтверджують якість товару (за вимогою покупця), сертифікат відповідності Держстандарту України (у передбачених діючим законодавством України випадках) (пункт 4.5. договору).

За приписами пункту 2.1. договору ціна товару за договором встановлюється в гривнях і вказується в рахунку, що пред`являється до оплати постачальником на кожну узгоджену, поставлену партію товару, з відображенням її у відповідній видатковій накладній. Ціна товару включає ПДВ, порядок нарахування якого встановлений Податковим кодексом України.

Загальна вартість договору визначається як сумарна вартість товару, поставка якого здійснена відповідно до умов договору та підтверджена видатковими накладними (пункт 2.3. договору).

Так, на виконання умов договору, позивачем 15.01.2019 та 06.03.2019 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 35 082 грн. 60 коп. відповідно до таких видаткових накладних:

- видаткової накладної № 000487 від 15.01.2019 на суму 13 722 грн. 00 коп. (а.с.14);

- видаткової накладної № 005281 від 06.03.2019 на суму 21 360 грн. 60 коп. (а.с.19).

Суд зауважує, що товар, визначений умовами договору, у повній мірі відповідає товару, що було поставлено згідно з вказаними накладними, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення. Кожна з вказаних видаткових накладних підписана представником відповідача та скріплена його печаткою.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості, як того вимагає пункт 6.2. договору поставки, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеними накладними відповідачем також не заявлено.

Позивач посилається на те, що поставлений 15.01.2019 та 06.03.2019 товар на загальну суму 35 082 грн. 60 коп. відповідачем у визначені договором порядку та строки оплачений у повному обсязі не був, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 22 082 грн. 60 коп. Вказане і є причиною спору.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача грошових коштів, які становлять вартість поставленого позивачем за договором поставки № 32/1054 ОС від 14.01.2019 товару, який відповідач відмовився оплатити у добровільному порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, у розділі 3 договору сторонами були визначені умови та термін оплати, а саме:

- оплата за товар, поставлений за договором, здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника у порядку і строки, передбачені договором (пункт 3.1. договору);

- покупець здійснює оплату вартості узгодженої партії поставленого товару, на підставі рахунку, пред`явленого до оплати постачальником, протягом 14 календарних днів з моменту поставки відповідної партії товару (пункт 3.2. договору);

- датою оплати товару вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника (пункт 3.3. договору);

- при здійсненні платежів за договором покупець, у платіжних документах (платіжних дорученнях), зобов`язується вказувати номер та дату договору, а також номер рахунку, на підставі якого здійснюється платіж (пункт 3.4. договору);

- сторони щомісячно, не пізніше 10-го числа, наступного за місяцем поставки товару, проводять звірку здійснення поставок товару і оплати за календарний місяць (з урахуванням умов оплати відповідно до пункту 3.2. договору). Звірка оформлюється відповідним актом, підписаним повноважними представниками сторін (пункт 3.5. договору).

Як вказує позивач, на виконання умов договору, ним було виставлено відповідачу рахунки на оплату поставленого товару, а саме:

- рахунок на оплату № 000711 від 15.01.2019 на суму 13 722 грн. 00 коп. (а.с.15);

- рахунок на оплату № 006078 від 06.03.2019 на суму 21 360 грн. 60 коп. (а.с.20).

При цьому, поставлений 15.01.2019 та 06.03.2019 товар було оплачено відповідачем лише частково у загальному розмірі 13 000 грн. 00 коп., що підтверджується наступними платіжними дорученнями:

- платіжним дорученням № 23 від 15.05.2019 на суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с.16);

- платіжним дорученням № 40 від 09.07.2019 на суму 3 000 грн. 00 коп. (а.с.17);

- платіжним дорученням № 50 від 16.08.2019 на суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с.18). У вказаних платіжних дорученнях призначенням платежу відповідач визначив - "Оплата за оливу та мастило згідно рахунка № 000711 від 15.01.2019".

Також, позивачем долучена до матеріалів справи бухгалтерська довідка від 21.10.2019, якою підтверджується, що на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Юкойл", у якості оплати за отриманий товар по договору поставки № 32/1054 ОС від 14.01.2019 за рахунком на оплату № 000711 від 15.01.2019 станом на 21.10.2019 надійшло 13 000 грн. 00 коп. (а.с.37).

У зв`язку з частковою оплатою товару та наявністю заборгованості, позивачем на адресу відповідача 22.07.2019 було направлено претензію № 09/19 від 22.07.2019 про виконання зобов`язання та сплату сум штрафних санкцій на суму 36 327 грн. 12 коп. по договору № 32/1054 ОС від 14.01.2019, в якій позивач вимагав негайно перерахувати суму основного боргу 27 082 грн. 60 коп. та суму пені - 9 244 грн. 52 коп., всього 36 327 грн. 12 коп. (а.с.25-26).

Вказана претензія була направлена на юридичну адресу відповідача; докази її направлення та отримання відповідачем 23.07.2019 наявні в матеріалах справи (а.с.28-30).

В подальшому, позивачем на адресу відповідача направлена також претензія № 12/19 про виконання зобов`язання та сплату сум штрафних санкцій на суму 33 921 грн. 09 коп. по договору № 32/1054 ОС від 14.01.2019, в якій позивач вимагав негайно перерахувати суму основного боргу 22 082 грн. 60 коп. та суму пені - 11 838 грн. 49 коп., всього 33 921 грн. 09 коп. (а.с.31-32).

Вищевказана претензія направлена на юридичну адресу відповідача та отримана ним 12.09.2019, що підтверджується накладною, поштовим описом вкладення та рекомендованим поштовим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.34-36).

Вказані претензії були залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

При цьому, в матеріалах справи також наявний акт звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2018-22.04.2019, підписаний та скріплений печатками позивача та відповідача, в якому сторони зафіксували факт наявності заборгованості за спірним договором в сумі 33 840 грн. 54 коп. (а.с.21).

Враховуючи визначені контрагентами у пункті 3.2. договору порядок та строки оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що:

- строк оплати товару на залишкову суму 722 грн. 00 коп. (13 722,00 - 13 000,00), поставленого 15.01.2019, настав 29.01.2019;

- строк оплати товару на суму 21 360 грн. 60 коп., поставленого 06.03.2019, настав 20.03.2019.

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження повної оплати поставленого 15.01.2019 та 06.03.2019 товару відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, враховуючи встановлений сторонами у пункті 3.2. строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару 15.01.2019 та 06.03.2019 за спірними видатковими накладними, строк оплати поставленого за ними товару є таким, що настав.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості в сумі 22 082 грн. 60 коп. (35 082,60 - 13 000,00) відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 22 082 грн. 60 коп.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 7.2 договору сторони погодили, що при недотриманні покупцем строків оплати, встановлених пунктами 3.2. та 3.5. договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 30.01.2019 по 20.10.2019 в сумі 13 605 грн. 10 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем (а.с.22), та встановлено, що під час його проведення позивачем не були враховані положення статті 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня), та здійснено нарахування пені у розмірі 0,2%.

Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с.22), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

З урахуванням пункту 30.1. статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому, порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв`язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов`язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (аналогічні положення містяться також у частині 3 статті 343 Господарського кодексу України). Отже, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено слідуюче:

- за видатковою накладною № 000487 від 15.01.2019 на суму 13 722 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 29.01.2019; товар було частково оплачено відповідачем 15.05.2019 в сумі 5 000 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування пені за період з 30.01.2019 по 14.05.2019 на суму 13 722 грн. 00 коп., яка за розрахунком суду складає 1 413 грн. 93 коп. В подальшому товар було частково оплачено відповідачем 09.07.2019 в сумі 3 000 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування пені за період з 15.05.2019 по 08.07.2019 на суму 8 722 грн. 00 коп., яка за розрахунком суду складає 460 грн. 00 коп. В подальшому товар було частково оплачено відповідачем 16.08.2019 в сумі 5 000 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування пені за період з 09.07.2019 по 15.08.2019 на суму 5 722 грн. 00 коп., яка за розрахунком суду складає 204 грн. 11 коп. Залишок заборгованості за вказаною накладною складає 722 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування пені за період з 16.08.2019 по 20.10.2019 на суму 722 грн. 00 коп., яка за розрахунком суду складає 43 грн. 50 коп.;

- за видатковою накладною № 005281 від 06.03.2019 на суму 21 360 грн. 60 коп. граничний строк оплати - 20.03.2019; товар не оплачений відповідачем, отже правомірним є нарахування пені за період з 21.03.2019 по 20.10.2019 на суму 21 360 грн. 60 коп., яка за розрахунком суду складає 4 323 грн. 03 коп., а всього 6 444 грн. 57 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 6 444 грн. 57 коп.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати наданих послуг у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати за період з січня по вересень 2019 року у сумі 1 087 грн. 30 коп.

З приводу вказаних вимог суд зазначає таке.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальність передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 22.01.2019 у справі № 905/305/18, від 30.01.2019 у справі № 922/175/18.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не були враховані наведені вимоги та здійснено нарахування інфляційних втрат в місяці, в яких платіж мав бути здійснений, та заборгованість існувала не повний місяць.

Враховуючи вказане, розрахунок інфляційних втрат, долучений позивачем до позовної заяви (а.с.24), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, враховуючи правові позиції вищевказаних постанов Верховного Суду, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаним періодом, судом було встановлено таке:

- за видатковою накладною № 000487 від 15.01.2019 на суму 13 722 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 29.01.2019; товар було частково оплачено відповідачем 15.05.2019 в сумі 5 000 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування інфляційних втрат за період з 30.01.2019 по 14.05.2019 з лютого по квітень 2019 року на суму 13 722 грн. 00 коп., які за розрахунком суду складають 331 грн. 87 коп. В подальшому товар було частково оплачено відповідачем 09.07.2019 в сумі 3 000 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування інфляційних втрат за період з 15.05.2019 по 08.07.2019 з травня по червень 2019 року на суму 8 722 грн. 00 коп., які за розрахунком суду складають 17 грн. 14 коп. В подальшому товар було частково оплачено відповідачем 16.08.2019 в сумі 5 000 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування інфляційних втрат за період з 09.07.2019 по 15.08.2019 за липень 2019 року на суму 5 722 грн. 00 коп., які за розрахунком суду складають -17 грн. 17 коп. (дефляція). Залишок заборгованості за вказаною накладною складає 722 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування інфляційних втрат за період з 16.08.2019 по 20.10.2019 з серпня по вересень 2019 року на суму 722 грн. 00 коп., які за розрахунком суду складають 2 грн. 87 коп.;

- за видатковою накладною № 005281 від 06.03.2019 на суму 21 360 грн. 60 коп. граничний строк оплати - 20.03.2019; товар не оплачений відповідачем, отже правомірним є нарахування інфляційних втрат за період з 21.03.2019 по 20.10.2019 в період з квітня по вересень 2019 року на суму 21 360 грн. 60 коп., які за розрахунком суду складають 211 грн. 80 коп., а всього 546 грн. 51 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 546 грн. 51 коп.

Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати поставленого товару у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення з відповідача 3% річних за загальний період прострочення з 30.01.2019 по 20.10.2019 в сумі 559 грн. 11 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с.23), та встановлено, що періоди прострочення та суми заборгованості визначені позивачем правомірно, але арифметично розрахунок здійснено невірно.

Отже, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем (а.с.23), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом було встановлено наступне:

- за видатковою накладною № 000487 від 15.01.2019 на суму 13 722 грн. 00 коп. граничний строк оплати - 29.01.2019; товар було частково оплачено відповідачем 15.05.2019 в сумі 5 000 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування 3% річних за період з 30.01.2019 по 14.05.2019 на суму 13 722 грн. 00 коп., які за розрахунком суду складають 118 грн. 42 коп. В подальшому товар було частково оплачено відповідачем 09.07.2019 в сумі 3 000 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування 3% річних за період з 15.05.2019 по 08.07.2019 на суму 8 722 грн. 00 коп., які за розрахунком суду складають 39 грн. 43 коп. В подальшому товар було частково оплачено відповідачем 16.08.2019 в сумі 5 000 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування 3% річних за період з 09.07.2019 по 15.08.2019 на суму 5 722 грн. 00 коп., які за розрахунком суду складають 17 грн. 87 коп. Залишок заборгованості за вказаною накладною складає 722 грн. 00 коп., отже правомірним є нарахування 3% річних за період з 16.08.2019 по 20.10.2019 на суму 722 грн. 00 коп., які за розрахунком суду складають 3 грн. 92 коп.;

- за видатковою накладною № 005281 від 06.03.2019 на суму 21 360 грн. 60 коп. граничний строк оплати - 20.03.2019; товар не оплачений відповідачем, отже правомірним є нарахування 3% річних за період з 21.03.2019 по 20.10.2019 на суму 21 360 грн. 60 коп., які за розрахунком суду складають 375 грн. 71 коп., а всього 555 грн. 35 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 555 грн. 35 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина витрат по сплаті судового збору в сумі 1 524 грн. 54 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Юкойл" до Приватного підприємства "Агро-Транс" про стягнення заборгованості за договором поставки № 32/1054 ОС від 14.01.2019 у загальному розмірі 37 374 грн. 11 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "Агро-Транс" (52605, Дніпропетровська область, Васильківський район, с. Манвелівка, вулиця Лесі Українки, будинок 10; ідентифікаційний код 41237858) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СП Юкойл" (69014, м. Запоріжжя, вулиця Базова, будинок 3-А; ідентифікаційний код 31852954) - 22 082 грн. 60 коп. - основного боргу, 6 444 грн. 57 коп. - пені, 546 грн. 51 коп. - інфляційних втрат, 555 грн. 35 коп. - 3% річних, 1 524 грн. 54 коп. - частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено - 12.12.2019.

Суддя Ю.В. Фещенко