РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2019Справа № 910/12563/19

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи № 910/12563/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична інформаційно-аналітична компанія "Юніс" Рі Груп"

(08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Софіївська Борщагівка, вул. Л.Українки, буд. 26, кв. 117; ідентифікаційний код: 40832823)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Максимум прайм"

(01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 33Б; ідентифікаційний код: 39579297)

про стягнення 74 991,88 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична інформаційно-аналітична компанія "Юніс" Рі Груп" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Максимум прайм" (відповідач) про стягнення 74 991,88 грн, з яких 61 000,00 грн сума основного боргу, 11 190,58 грн штрафні санкції, 1 848,30 грн інфляційні втрати та 953,00 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № 0503/19 про надання юридичних послуг від 05.03.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 5 днів з дня вручення цієї ухвали.

03.10.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Таким чином, оскільки позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, в силу положень ст. 174 Господарського процесуального кодексу України вказана позовна заява вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та підлягає прийняттю до розгляду в порядку, встановленому ст. 176 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

05.03.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Максимум прайм» (далі - відповідач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична інформаційно-аналітична компанія "Юніс "Рі груп" (далі - позивач. виконавець) було укладено Договір про надання юридичних послуг № 0503/19 (далі - Договір), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надати замовнику послуги з правового супроводження господарської діяльності замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги (п. 1.1 Договору).

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що послуги, зазначені в п 1.1 Договору включають, але не обмежуються:

- послуги, пов`язані з наданням юридичних консультацій та роз`яснень з юридичних питань - напрямку податкового, господарського, кримінальною та кримінально-процесуального права;

- складання процесуальних документів;

- правова допомога при оформлені договорів, заяв, скарг, та інших документів, які необхідні замовнику для здійснення його господарської діяльності та захисту передбачених законодавством прав;

- представництво інтересів замовника перед державними органами;

- представництво та захист інтересів замовника в судах;

- пошук захисника за домовленістю з клієнтом;

- аналіз дотримання інформаційної безпеки, збереження комерційної та конфіденційної інформації;

- контроль якості управлінського діловодства та дотримання законодавства що регулює порядок надання інформації, відповіді на звернення, запити правоохоронних органів;

- контроль за забезпеченням організації безпеки збереження персональних даних.

За умовами статті 3 Договору вартість послуг визначається в додатках до даної угоди. Обсяг виконаних послуг та їх вартість визначаються в акті прийняття-передачі наданих послуг. Витрати компенсуються замовником окремо після надання звіту та отримання рахунка-фактури.

Замовник сплачує виконавцю суму, розмір якої визначено у пункті 3.1, 3.2 цього Договору, шляхом банківського переказу на поточний рахунок виконавця протягом трьох днів з дати отримання замовником рахунку (п. 4.1 Договору).

Додатковою угодою № 1 від 05.03.2019 до Договору сторони визначили, що відповідно до умов пункту 3.1 Договору виконавець зобов`язується надати замовнику послуги з правового супроводження господарської діяльності замовника - юридичні послуги (далі - послуги).

Вартість послуг, зазначених в пункті 1 цього додатку, складає 61 000,00 грн, в т.ч. ПДВ - 10 166,67 грн.

Обсяг виконаних робіт підтверджується актом прийняття-передачі послуг.

Позивач зазначає суду про те, що ним було надано відповідачу послуги на суму 61 000,00 грн у відповідності до умов Договору, проте відповідач вказані кошти позивачу не сплатив.

Відповідач у своєму письмовому відзиві, зокрема, зазначив суду про те, що послуги, передбачені умовами Договору, не були надані позивачем, що унеможливлює сплату коштів на його користь.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні норм ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Як вже було зазначено судом вище, додатковою угодою № 1 від 05.03.2019 до Договору сторони визначили, що відповідно до умов пункту 3.1 Договору виконавець зобов`язується надати замовнику послуги з правового супроводження господарської діяльності замовника - юридичні послуги (далі - послуги). Вартість послуг, зазначених в пункті 1 цього додатку складає 61 000,00 грн, в т.ч. ПДВ - 10 166,67 грн. Обсяг виконаних робіт підтверджується актом прийняття-передачі послуг.

В матеріалах справи наявна копія акту надання послуг № 7 від 10.04.2019, найменування послуг, що надавались - юридичні послуги, на загальну суму 61 000,00 грн.

Вказаний акт підписаний обома сторонами Договору.

10.04.2019 позивачем було виставлено рахунок відповідачу за надані юридичні послуги в розмірі 61 000,00 грн.

За умовами пункту п. 4.1 Договору замовник сплачує виконавцю суму, розмір якої визначено у пункті 3.1, 3.2 цього Договору, шляхом банківського переказу на поточний рахунок виконавця протягом трьох днів з дати отримання замовником рахунку.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки невиконання зобов`язання відповідача за договором підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 61 000,00 грн визнаються судом обґрунтованими.

Відповідач зазначає суду про те, що Акт надання послуг № 7 від 10.04.2019 був підписаний відповідачем під впливом обману, оскільки відповідач не отримував послугу від позивача.

Суд критично ставиться до вказаних доводів відповідача, оскільки за умовами чинного законодавства, зокрема, частини першої статті 901 Цивільного кодексу України, послуга споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, що ставить під об`єктивний сумнів суду той факт, що позивачем не було надано відповідачу послуг за Договором. Таке твердження відповідача не ґрунтується на жодному доказі.

Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна копія Акту надання послуг № 7 від 10.04.2019, найменування послуг, що надавались - юридичні послуги, на загальну суму 61 000,00 грн, який підписаний обома сторонами Договору. Вказаний документ, за умовами Договору, є єдиним підтвердженням обсягу наданих позивачем послуг.

Відповідно до частин 1 та 2, пунктів 2, 4 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін (стаття 7 Господарського процесуального кодексу України).

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини 1 - 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд звертає увагу на те, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються.

Відтак, доводи відповідача щодо підписання Акту надання послуг № 7 від 10.04.2019 на суму 61 000,00 грн під впливом обману не підтверджуються жодним доказом, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі № 390/34/17 від 10.04.2019.

Очевидно, що сторонами було узгоджено умови Договору, а в подальшому підписано Акт надання послуг № 7 від 10.04.2019, жодних зауважень та заперечень щодо акту, що передували зверненню позивача до суду із даним позовом, матеріали справи не містять, що свідчить про те, що відповідач діє всупереч своїй попередній поведінці.

Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за Договором в розмірі 61 000,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, за порушення строків оплати послуг, наданих позивачем, він просить суд додатково стягнути з відповідача пеню в розмірі 11 190,58 грн, 3% річних в розмірі 953,00 грн та інфляційних втрат в розмірі 1 848,30 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 11 190,58 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У Договорі сторони не передбачили можливості нарахування та стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені за порушення виконання відповідачем умов Договору в частині оплати послуг, наданих позивачем, а законодавчими актами, які регулюють спірні правовідносини між сторонами у справі, також не передбачено можливості нарахування штрафних санкції у вигляді пені за порушення виконання зазначеного зобов`язання.

З огляду на вищенаведене, суд зазначає про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача пені в розмірі 11 190,58 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 953,00 грн та 1 848,30 грн інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд звертає увагу на те, що головною підставою для стягнення з боржника 3% річних та інфляційних втрат є порушення ним грошового зобов`язання перед кредитором.

Судом вище встановлено, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за Договором в розмірі 61 000,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, що констатує факт наявності порушення відповідачем грошового зобов`язання.

Проте, за умовами пункту 4.1 Договору, замовник сплачує виконавцю суму, розмір якої визначено у пункті 3.1, 3.2 цього Договору шляхом банківського переказу на поточний рахунок виконавця протягом трьох днів з дати отримання замовником рахунку (п. 4.1 Договору).

В матеріалах справи наявна копія рахунку на оплату № 10 від 10.04.2019 на суму 61 000,00 грн, проте позивачем не надано суду доказів його направлення відповідачу, а відповідно у суду відсутня інформація щодо дати отримання відповідачем вказаного рахунку, що унеможливлює визначення періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Відтак, позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Одночасно, надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що згідно ч. 4 ст.11 Господарського процесуального України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення означеної статті повністю узгоджуються з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами частково доведено обставини, покладені в основу позову, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судовий збір в розмірі 1 562,58 грн, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Решта судових витрат, а саме 358,42 грн по сплаті судового збору, у зв`язку з частковою відмовою у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

Відповідач заперечує проти стягнення з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн, зазначаючи про не співмірність вказаної суми із ціною позову.

Відповідно до приписів статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з приписами статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем не було долучено до матеріалів справи детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що унеможливлює стягнення з відповідача заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

Керуючись статтями 73 - 74, 76 - 79, 86, 129, 232, 233, 237 - 238, 240 - 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Максимум прайм" (01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 33Б; ідентифікаційний код: 39579297) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична інформаційно-аналітична компанія "Юніс" Рі Груп" (08131, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Софіївська Борщагівка, вул. Л.Українки, буд. 26, кв. 117; ідентифікаційний код: 40832823) заборгованість в розмірі 61 000 (шістдесят одна тисяча) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 562 (одна тисяча п`ятсот шістдесят дві) грн 58 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 358,42 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридична інформаційно-аналітична компанія "Юніс" Рі Груп".

5. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку передбаченому ст. 257 та п. 17.5. розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 16.12.2019, у зв`язку із перебуванням судді Нечая О.В. на лікарняному у період з 10.12.2019 по 13.12.2019.

Суддя Нечай О.В.