ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2019 р. Справа№ 911/1641/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Пономаренка Є.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Рітейл Вест"

на рішення Господарського суду Київської області від 13.09.2019 року (повний текст складено 17.09.2019 року)

у справі № 911/1641/19 (суддя: Айвазова А.Р.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМ - ГРУПП"

до Дочірнього підприємства "Рітейл Вест"

про стягнення 74178, 77 грн,

без виклику сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМ - ГРУПП" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Дочірнього підприємства "Рітейл Вест" (далі - відповідач) про стягнення х відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 74 178,77грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договорами № РВ021415 від 22.01.2014 року, №РВ038518 від 01.10.2018 року щодо оплати товару у встановлений строк.

Господарський суд Київської області задовольнив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКСІМ - ГРУПП" своїм рішенням від 13.09.2019 року (повний текст складено 17.09.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Дочірнє підприємство "Рітейл Вест" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального права, зокрема

Так, скаржник зазначив, що строк оплати не настав, оскільки позивачем не надано доказів передачі належним чином оформлених видаткових накладних та відповідних документів передбачених п. 3.6 договору.

Разом з цим скаржник зазначив, що акт перевірки розрахунків за період з 01.02.2018 року по 28.02.2019 року не підтверджує, що відповідачем було реалізовано товар. Так, в матеріалах справи відсутні докази реалізації товару, а отже позивачем не доведено факту реалізації товару відповідачем. Так, оскільки документів, що підтверджували б реалізацію товару матеріали справи не містять, то вимога про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 74178,77 грн є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2019 року справу № 911/1641/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Пономаренко Є.Ю.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "Рітейл Вест" на рішення Господарського суду Київської області від 13.09.2019 року у справі № 911/1641/19 своєю ухвалою від 15.10.2019 року.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 13.09.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Дочірнього підприємства "Рітейл Вест" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 22.01.2014 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено договір №РВ021415 (далі - договір), відповідно до умов якого, постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених договором, та у відповідності з замовленнями покупця, поставити товар, а покупець зобов`язався приймати товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації.

Відповідно до п. 3.1 договору товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості, цінам та у строк, які вказані у замовленні.

Згідно п. 3.6 договору, постачальник при поставці товару передає покупцю наступну супровідну документацію:

- накладні, з визначеними реквізитами, постачальник несе відповідальність за арифметичні помилки в накладних;

- товарно-транспортні накладні;

- податкові накладні;

- належним чином завірені копії посвідчення якості, ветеринарних свідоцтв чи довідок (для товарів тваринного походження), сертифікатів відповідності у разі необхідності сертифікат про визнання іноземного сертифікату, гігієнічні висновки (для товарів, що підлягають обов`язковій сертифікації), інструкції з використання, гарантійні сертифікати, технічні паспорти тощо, що вимагається відповідно до законодавства України для оптової чи роздрібної торгівлі;

- погоджений з покупцем примірник замовлення.

Відповідно до п. 5.1 договору, перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця.

Покупець оплачує товар, що поставляється, за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних; ціна на товар в специфікації вказується у гривнях (п. 7.1 договору).

Згідно п 7.8 договору, загальна сума цього договору складається з суми накладних, за якими здійснена поставка товару.

Відповідно до п. 7.9 договору, оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника після реалізації товару кожні 35 днів. При цьому, відповідним пунктом сторонами узгоджено, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше 500,00 грн з кожного магазину.

Згідно п. 7.10 договору, покупець має право затримати розрахунки з постачальником, зокрема, у випадку невиконання/ненадання належно оформленої супровідної документації, передбаченої п. 3.6 договору, до моменту надання такої документації у повному обсязі.

Відповідно до п. 10.1 договору, останній набирає силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 01.10.2018 року між сторонами укладено договір №РВ038518 (а.с.129-136), який підписано з протоколом розбіжностей, що узгоджені сторонами ( далі - договір від 01.10.2018 року), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених договором, та у відповідності з замовленнями покупця, поставити товар, а покупець зобов`язався приймати товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації.

Згідно п. 3.1 договору від 01.10.2018 року, товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості, цінам та у строк, які вказані у замовленні.

Відповідно до п. 3.6 договору від 01.10.2018 року, постачальник при поставці товару передає покупцю супровідну документацію, перелік якої аналогічний переліку, визначеному п.3.6 договору №РВ021415.

За умовами п. 5.1 вказаного договору поставки, перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця.

Відповідно до 7.1 договору від 01.10.2018 року поставки покупець оплачує товар, що поставляється, за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних; ціна на товар в специфікації вказується у гривнях.

Пунктом 7.8 вказаного договору загальна сума цього договору складається з суми накладних, за якими здійснена поставка товару.

Відповідності до п. 7.9 договору від 01.10.2018 року оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника щосереди кожні 35 днів після реалізації товару; у випадку, якщо день оплати (середа) випадає на вихідний або святковий день, то оплати здійснюються найближчої середи, яка є робочим днем; реалізацією слід вважати відвантаження товару зі складу покупця третім особам, незалежно від перерахування від них грошових коштів за відвантажений товар.

Відповідно до п. 7.10 вказаного договору, покупець має право затримати розрахунки з постачальником, зокрема, у випадку невиконання/ненадання належно оформленої супровідної документації, передбаченої п. 3.6 договору, до моменту надання такої документації у повному обсязі.

Згідно п. 10.1 такого договору, він набирає силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2019 року.

Як встановлено з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем за період з 04.05.2017 року по 12.02.2019 року поставлено відповідачу товар на загальну суму 76 420,48грн, що підтверджується накладними; вказаний товар прийнятий відповідачем в особі його представників на підставі генеральних довіреностей (наявні в матеріалах справи).

Товар за видатковими накладними №КВЛ0000001 від 02.01.2018 року на суму 2425,48 грн та №КВЛ0000032 від 09.01.2018 року на суму 1374,67грн (а.с.167-168) поставлено з посиланням на договір №РВ021415 від 22.01.2014 року, у той час як строк дії такого договору закінчився 31.12.2017 року. Проте, такий товар прийнятий відповідачем та ним не повернутий, що не заперечується останнім.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин (договір є правочином за змістом ч.2 ст.202 Цивільного кодексу України) має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 218 Цивільного кодексу України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. При цьому, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Враховуючи, що поставлений позивачем у січні 2018 року товар, прийнятий відповідачем без зауважень на підставі видаткових накладних з посиланням та такий договір, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що умови укладеного договору №РВ021415 від 22.01.2014 року розповсюджують свою дію на відносини сторін з поставки такого товару, оскільки дії сторін свідчать про наявність у них волевиявлення на продовження строку дії такого договору.

Як свідчать надані докази, відповідач здійснював оплату за переданий товар, що підтверджується виписками з рахунків позивача (а.с.195-198).

Як вбачається з матеріалів справи, 22.02.2019 року позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою №06/02 від 22.02.2019 року (а.с.199), у якій вимагав у строк до 15.03.2019 року сплатити заборгованість за реалізований товар або повернути товар на загальну суму 73248,07 грн, вказаний лист було отримано відповідачем 26.02.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.200).

Сторонами складено акт перевірки розрахунків за період з 01.02.2019 року по 28.02.2019 року, у якому залишок на 28.02.2019 року за всіма рахунками складає 74178,73 грн. При цьому, з акту вбачається, що сторонами проводились зарахування однорідних вимог.

13.05.2019 року позивач звернувся до відповідача з претензією №19-А, в якій вимагав сплати заборгованість за поставлений товар у розмірі 74178,77грн, яка отримана відповідачем 21.05.2019, що підтверджується описом вкладення та повідомленням про вручення поштового відправлення №355 (наявні в матеріалах справи).

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що пунктами 7.9 договорів обов`язок відповідача (покупця) оплатити поставлений товар сторони поставили у залежність від певної обставини - продажу відповідного товару третім особам (його реалізації).

Водночас, колегія суддів відзначає, що сторони, виходячи з умов договорів, ніяким чином не визначили порядок інформування відповідачем позивача про обсяги реалізації за певний період або звітування про це, як і права позивача здійснювати перевірку обсягів нереалізованого товару у магазинах (складах) відповідача. Укладені сторонами договори лише визначають зобов`язання сторін підписувати акти звірки взаєморозрахунків не рідше ніж кожні три місяці (п. 7.13 договорів), а не акти з відображенням інформації про реалізований та непроданий товар.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи, що відповідач не надав позивачу інформації про залишки нереалізованого товару та не повернув товар на його вимогу, а товар, як визначено п.5.1 договорів поставки, перейшов у власність відповідача з моменту його передачі та підписання сторонами накладних у пункті поставки (складі покупця), що фактично дозволяє йому вільно і у будь-який час ним розпорядитись, договори не передбачають обов`язку відповідача реалізовувати переданий йому у власність товар, що дозволяє йому не здійснювати дій щодо його реалізації, відповідну обставину - факт продажу такого товару, суд вважає такою, що настала після пред`явлення позивачем вимоги про сплату заборгованості або повернення нереалізованого товару.

Таким чином, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що оскільки документів, що підтверджували б реалізацію товару матеріали справи не містять, то вимога про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 74178,77 грн є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

Згідно ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ч.1 ст. 666 Цивільного кодексу України, яка визначає правові наслідки невиконання продавцем обов`язку, встановленого ч. 2 ст. 662 Цивільного кодексу України, передати приналежності товару та документи, що стосуються товару, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Як визначено ч. 2 ст. 666 Цивільного кодексу України, якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Так, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що позивачем не надано доказів передачі належним чином оформлених видаткових накладних та відповідних документів передбачених п. 3.6 договору, оскільки матеріали справи не містять, а скаржник не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів у спростування того факту, що товар не отримано або не отримано його разом із пакетом документів, визначеним п. 3.6 вищевказаних договорів і які дійсно необхідні для товару відповідного виду.

При цьому, колегія суддів відзначає, що перелік документів, визначених п.3.6 договору поставки, є загальним і частина зазначених у такому переліку документів взагалі не підлягала передачі з огляду на вид товару, який поставлявся.

Також, апеляційний суд приймає до уваги, що скаржником не доведено, що він відмовлявся приймати товар без документів або вимагав їх надання. Водночас, як було зазначено вище у даній справі встановлено факти його прийняття та здійснення часткової оплати, що не заперечується скаржником.

З огляду на викладене, суду першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Рітейл Вест" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 13.09.2019 року у справі №911/1641/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/1641/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

Є.Ю. Пономаренко