УХВАЛА

м. Київ

12.12.2019Справа № 910/404/19

За скаргою Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві

У справі № 910/404/19

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (м. Київ)

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (м. Київ)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача

Департамент комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (м. Київ)

про виселення

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача (скаржника): Цимбаліст В.В.

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: не з`явився

від органу ДВС: Амборський А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

19.11.19. до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла скарга на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.19. скаргу залишено без руху, встановлено строк та спосіб усунення недоліків.

Від заявника надійшла заява про усунення недоліків, в якій прохальну частину скарги викладено в наступній редакції:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 59774122 щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.06.19. у справі № 910/404/19, яка виразилась у порушенні строків та порядку вчинення виконавчих дій з урахуванням норм Закону України "Про виконавче провадження";

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві виконати всі необхідні дії, визначені статтею 66 Закону України "Про виконавче провадження" та призначити день та час примусового виселення боржника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з нежилих приміщень загальною площею 135,50 кв.м в будинку № 33а літер А на вул. Сальського.

Оскільки заявником у встановлений судом строк усунуто недоліки, ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.19. розгляд скарги призначено на 12.12.19.

Скаржником в судовому засіданні 12.12.19. підтримано подану ним скаргу в повному обсязі.

Державним виконавцем в судовому засіданні 12.12.19. подано пояснення щодо скарги, на подачу яких суд поновив строк та прийняв такі пояснення.

Відповідач та третя особа в судове засідання 12.12.19. явку своїх повноважних представників не забезпечили. про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду (ч. 2 ст. 342 ГПК України).

Розглянувши матеріали скарги, Господарський суд міста Києва, встановив:

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій виконавців.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу ст. 1 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.03. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Згідно ч. 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.19. у справі № 910/404/19 позов задоволено повністю та виселено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві з нежитлових приміщень загальною площею 135,50 кв.м (на першому поверсі 9,0 кв.м, на другому поверсі 5,0 кв.м, на третьому поверсі 121,5 кв.м), які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Сальського, б. № 33а літер А; стягнуто з відповідача судовий збір.

21.06.19. на виконання означеного рішення Господарським судом міста Києва було видано відповідні накази.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення; (п. 1 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Заявою від 09.08.19. позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві для примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.06.19. № 910/404/19 про виселення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з нежитлових приміщень загальною площею 135,50 кв.м (на першому поверсі 9,0 кв.м, на другому поверсі 5,0 кв.м, на третьому поверсі 121,5 кв.м), які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Сальського, б. № 33а літер А.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (ч. 6 ст. 26 Закону).

Постановою від 19.08.19. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шатохіним О.П. відкрито ВП № 59774122 з примусового виконання вказаного наказу. Встановлено боржнику виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

Божник зобов`язаний був виконати рішення суду в даній справі у строк до 02.09.19. включно.

Положеннями ст. 66 Закону унормовано наступне. Державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про його виселення. У разі невиконання боржником рішення про його виселення самостійно державний виконавець виконує його примусово. Державний виконавець призначає день і час примусового виселення, про що письмово інформує боржника. Боржник вважається повідомленим про його примусове виселення, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися виселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового виселення, під час виконання рішення про виселення боржника не є перешкодою для його виселення. Примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про його виселення, державний виконавець накладає на нього штраф у порядку, визначеному цим Законом.

Вимогою від 03.09.19. державний виконавець вимагав від боржника у строк до 09.09.19. надати відомості щодо виконання рішення суду.

Вимогою від 18.09.19. державний виконавець призначив дату перевірки виконання рішення суду на 01.10.19. та постановив боржнику бути присутнім.

Актом державного виконавця від 01.10.19. зафіксовано, що боржник не прибув, рішення суду добровільно не виконано.

Примусового виконання рішення господарського суду міста Києва у справі 910/404/19 державний виконавець так і не розпочав, штраф на боржника не наклав.

При цьому суд зауважує, що не відповідають дійсності зафіксовані в акті від 01.10.19. державного виконавця відомості про те, що боржник за адресою м. Київ, вул. Сальського, б. № 33а літер А не прибув, оскільки за твердженням самого боржника, викладених, зокрема в заяві про відстрочення виконання рішення суду в даній справі, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві станом на грудень 2019 року і досі перебуває у приміщеннях, з яких підлягає виселенню.

В той же час, згідно ст. 66 Закону відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового виселення, під час виконання рішення про виселення боржника не є перешкодою для його виселення.

Натомість, 28.11.19. державним виконавцем було направлено вимогу про виконання боржником рішення суду в даній справі.

Вже після призначення судом д розгляду даної скарги в судовому засідання на 12.12.19., актом державного виконавця від 10.12.19. виходом за адресою встановлено, що рішення суду добровільно не виконано, боржники вживають дії щодо виселення.

Жодних доказів на підтвердження вжиття боржником дій з виконання рішення суду не подано.

Натомість, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві подано апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва про відмову в задоволенні їх заяви про відстрочення виконання рішення суду у справі № 910/404/19.

Щодо доводів державного виконавця про подання боржником заяв про відстрочення виконання рішення суду, суд відзначає наступне.

Згідно положень п. 6 ч. 1 ст. 34 закону виконавчі дії зупиняються, зокрема, у випадку надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки виконання рішення.

Факт лише подання до суду заяви про відстрочення виконання рішення не є підставою для зупинення чи невчинення виконавчих дій, передбачених законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим пунктом статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу ("Бурдов проти Росії", комюніке Секретаря Суду 07.05.2002; рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Таким чином, виконання рішення є обов`язковим елементом права на справедливий суд.

Однак, зі спливом шести місяців рішення суду у справі № 910/404/19 в примусовому порядку не виконано.

Звільнення з посади одного виконавця та передача виконавчого провадження іншому виконавцю, ліквідація Головного територіального управління юстиції у місті Києві, не є підставами для невиконання в примусовому порядку рішення суду, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, адже за приписами статей 1, 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 343 ГПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Вимога скаржника зобов`язати державного виконавця призначити день та час примусового виселення боржника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з нежилих приміщень загальною площею 135,50 кв.м в будинку № 33а літер А на вул. Сальського задоволенню не підлягає, оскільки вказані дії є складовою примусового виконання рішення в порядку ст. 66 ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім вказаного суд не вбачає підстав для необхідності у конкретизації статті ЗУ «Про виконавче провадження» на підставі якої державному виконавцю слід вчинити дії з примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/404/19.

За вказаних підстав скарга підлягає частковому задоволенню.

Розподіл витрат, пов`язаних з розглядом скарги в порядку ст. 344 ГПК України не здійснюється, оскільки нормами Закону України «Про судовий збір» не встановлено розміру ставки судового збору за звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, інших витрат пов`язаних з розглядом скарги учасниками судового процесу не заявлено.

Керуючись ст. ст. 234, 235, 342, 343, 345 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу задовольнити частково.

2. Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві у виконавчому провадженні № 59774122 щодо порушення строків та порядку вчинення виконавчих дій встановлених Законом України «Про виконавче провадження» щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.06.19. у справі № 910/404/19.

3. Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві провести виконавчі дії з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.06.19. № 910/404/19 в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

4. В іншій частині в задоволенні скарги відмовити.

5. Органу державної виконавчої служби в порядку ч. 1 ст. 345 ГПК України не пізніше ніж у десятиденний строк з дня одержання даної ухвали повідомити суд і заявника про її виконання.

6. Ухвала набирає законної сили 12.12.19. та її може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повну ухвалу складено 16.12.19.

Суддя Т.М. Ващенко