ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2193/19

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі судового засідання Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача - Іоннікова Ю.В.,

від відповідача - Цимбал С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" про стягнення 35990366,02 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" про стягнення штрафу 35990366,02 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору постачання природного газу № 224/16-ПР-15 від 04.10.2016 р. щодо здійснення своєчасної оплати за поставлений в грудні 2016 р. природний газ, у зв`язку з чим відповідачу нараховано штраф.

Зокрема, позивач вказує, що 04.10.2016 р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", згодом назву змінено на Акціонерне товариство "Нафтогаз України" та Публічним акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" укладено договір постачання природного газу № 224/16-ПР-15, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2016 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Так, позивач зазначає, що на виконання умов цього договору позивач передав протягом 2016 року у власність відповідача природний газ на загальну суму ,90 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, однак відповідач за поставлений природний газ не розрахувався.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Наразі позивач зауважує, що на момент подачі позовної заяви заборгованість за поставлений природний газ складає ,90 грн.

Пунктом 8.2. договору сторони встановили, що у разі невиконання споживачем пункту 6.1 договору він у безспірному порядку повинен сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу.

При цьому позивач вказує, що вартість поставленого в грудні 2016 року газу становить 514148086,00 грн., а тому з урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу відповідача за договором позивачем відповідно до п. 8.2 договору і приписів законодавства нараховано 35990366,02 грн. штрафу за зобов`язаннями грудня 2016 р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.08.2019 р. позовну заяву АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/2193/19 за правилами загального позовного провадження, при цьому підготовче засідання з викликом учасників справи призначено на 06.09.2019 р.

06.09.2019 р. відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву (а.с. 36-39), в якому відповідач вказує про необґрунтованість позовних вимог. Зокрема, відповідач зауважує, що АТ "ОПЗ" є одним з найбільших стратегічних підприємств хімічної галузі промисловості України державного сектору економіки, що спеціалізується на виробництві аміаку, карбаміду, рідкого азоту, діоксиду вуглецю, рідкого кисню, сірчанокислого натрію тощо. Як зазначає відповідач, для сталого виробництва продукції підприємству потрібні значні обсяги природного газу, однак стрімке падіння цін на світових ринках мінеральних добрив та висока вартість природного газу в Україні у 2016 році не дозволили заводу конкурувати на світових ринках та призводили до щомісячних збитків. При цьому, як вказує відповідач, з метою підтримки АТ "ОПЗ" у робочому стані Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 р. № 658 "Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі фінансування ринку природного газу (відносини у перехідний період)" на НАК "Нафтогаз України" були покладені спеціальні обов`язки із забезпечення постачання АТ "ОПЗ" природного газу на безперервній основі незалежно від наявності заборгованості за спожитий газ, яка була прийнята із розрахунку того, що 14.12.2016 р. мала відбутися приватизація державної частки акцій АТ "ОПЗ" і борги, що виникли, мали бути покриті за рахунок інвестора, який придбає пакет акцій, однак конкурс не відбувся.

Наразі відповідач зазначає, що 04.10.2016 р. між НАК "Нафтогаз України" та АТ "ОПЗ" було укладено договір постачання природного газу № 224/16-ПР-15, на підставі якого НАК "Нафтогаз України" у період з жовтня по грудень 2016 року поставило АТ "ОПЗ" природний газ на суму ,90 грн.: у жовтні на суму 381266909,11 грн., у листопаді на суму 479357277,79 грн. При цьому, як вказує відповідач, 12.12.2016 р. АТ "ОПЗ" звернулося до НАК "Нафтогаз України" з листом № 4729, в якому повідомляло, що загальний обсяг спожитого заводом у жовтні-грудні 2016 року газу складе приблизно 173000 тис. куб.м, а заборгованість за відповідний обсяг поставленого за договором-1 газу на 01.01.2017 р. складе приблизно ,00 грн. та просило розглянути питання про реструктуризацію зазначеного боргу і призначити дату проведення переговорів з цього питання. Водночас відповідач додає, що в доповнення до зазначеного листа, 14.12.2016 р. АТ "ОПЗ" звернулося до НАК "Нафтогаз України" з листом № 4769, в якому також зазначило про свою заборгованість за договором постачання природного газу № 193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 р. (далі - договір-2) у розмірі 142955000,00 грн., з урахуванням якого загальний борг станом на 01.01.2017 р. складатиме приблизно ,00 грн., у зв`язку з чим АТ "ОПЗ" просило здійснити реструктуризацію всього боргу за двома договорами. Проте, НАК "Нафтогаз України" листом № 26-9171/1.8-16 від 23.12.2019 р. відмовило у реструктуризації відповідної заборгованості за договором-1 та договором-2. Також відповідач зазначає, що 23.12.2019 р. Фонд державного майна України, що від імені держави здійснював управління належними їй акціями АТ "ОПЗ" у розмірі 99,5667%, звернувся до КМУ з листом № 10-43-25239 щодо погодження реструктуризації боргу АТ "ОПЗ" перед НАК "Нафтогаз України" шляхом прийняття відповідного розпорядження та до листа було надано проект розпорядження та пояснювальну записку. За ствердженнями відповідача, в пояснювальній записці ФДМУ зазначив про виставлення на продаж державного пакету акцій АТ "ОПЗ" в порядку приватизації відповідно до постанови КМУ від 12.05.2015 р. № 271, розпорядження КМУ від 19.10.2016 р. № 746-р.; конкурс з продажу державного пакету акцій АТ "ОПЗ", призначений на 14.12.2016 р., не відбувся у зв`язку з відсутністю попиту; борг АТ "ОПЗ" перед НАК "Нафтогаз України" за природний газ складає понад 1.5 млрд грн. Як зазначає відповідач, відповідно до рішень, які були прийняті на нараді у Першого віце-прем`єр-міністра ОСОБА_1 23.12.2016 р., з метою недопущення збільшення боргу АТ "ОПЗ" перед НАК "Нафтогаз України", збереження інвестиційної привабливості АТ "ОПЗ", зняття соціальної напруги перед працівниками АТ "ОПЗ", кількість яких складає 3860 осіб, підтримання АТ "ОПЗ" в зимовий період та недопущення екологічної катастрофи в регіоні, ФДМУ пропонував КМУ здійснити реструктуризацію боргу АТ "ОПЗ" перед НАК "Нафтогаз України" за постачання природного газу, починаючи з 01.04.2017 р. рівними частинами строком на 2 роки та без нарахування відсотків.

Так, відповідач вказує, що розпорядженням від 29.12.2016 р. № 1018-р "Про погодження реструктуризації боргу публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" КМУ погодив реструктуризацію відповідного боргу: "Погодитися з пропозицією Фонду державного майна щодо реструктуризації боргу публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за постачання природного газу починаючи з 1 квітня 2017 р. рівними частинами строком на два роки та без нарахування відсотків". При цьому відповідач зазначає, що оскільки розпорядження видано КМУ як єдиним акціонером НАК "Нафтогаз України", що встановлено, зокрема, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/8515/17, таке розпорядження має статус рішення загальних зборів НАК "Нафтогаз України".

Наразі відповідач зауважив, що відповідно до постанови КМУ від 22.09.2016 р. № 675 "Деякі питання управління публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (набрала чинності 04.10.2016 р.) управління 100 відсотками акцій держави публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" здійснює Кабінет Міністрів України". Також, як вказує відповідач, постановою КМУ від 14.12.2016 р. № 1044 "Питання публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" затверджено Статут ПАТ "НАК "Нафтогаз України", відповідно до якого засновником та єдиним акціонером Компанії є держава, а функції з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі Компанії здійснює Кабінет Міністрів України. Рішення єдиного акціонера - держави в особі Кабінету Міністрів України оформляються відповідним актом Кабінету Міністрів України, проект якого за дорученням Прем`єр-міністра України або відповідно до резолюції Віце-прем`єр-міністра України згідно з розподілом повноважень розробляється та подається в установленому порядку Мінекономрозвитку. Таке рішення акціонера має статус протоколу загальних зборів. Обрання персонального складу наглядової ради здійснюється без застосування кумулятивного голосування.

Відтак, посилаючись на ч.ч. 1, 2 ст. 49 Закону України "Про акціонерні товариства", ч. 1 ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", відповідач стверджує, що розпорядження КМУ від 29.12.2016 р. № 1018-р як єдиного акціонера НАК "Нафтогаз України" має статус рішення загальних зборів товариства, тобто рішення вищого органу управління НАК "Нафтогаз України" універсальної компетенції, через який НАК "Нафтогаз України" набуває цивільних (господарських) прав та обов`язків. Крім того, відповідач з посиланнями на ч. 1 ст. 92, ст. 97ч. 1 ст. 98 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про акціонерні товариства" вважає, що розпорядження КМУ від 29.12.2016 р. № 1018-р є письмовим вираженням волі НАК "Нафтогаз України" в особі його вищого органу управління, яке не потребує додаткового узгодження з виконавчим органом товариства. Так, відповідач додає, що після звернення ФДМУ до КМУ листом від 17.02.2017 р. № 10-17-3140 з проханням щодо сприяння підписанню договору про реструктуризацію заборгованості між АТ "ОПЗ" і НАК "Нафтогаз України", КМУ листом від 20.02.2017 р. № 6549/2/1-17 спрямував цей лист ФДМУ до НАК "Нафтогаз України" для забезпечення виконання Розпорядження у повному обсязі, чим ще раз письмово засвідчив волю на відповідну зміну зобов`язання, в тому числі звільнення.

Водночас, як вказує відповідач, в межах справи № 916/188/17 за позовом НАК "Нафтогаз України" до АТ "ОПЗ", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ФДМУ, КМУ про стягнення основного боргу за договором-1 та нарахувань на таку суму боргу КМУ підтримав позицію АТ "ОПЗ" і просив відмовити у задоволенні позову з посиланням на здійснену реструктуризацію боргу, чим також засвідчив свою волю на відповідну зміну зобов`язання. Так, відповідач вказує, що подальше листування сторін, рішення загальних зборів АТ "ОПЗ" про погодження реструктуризації боргу перед НАК "Нафтогаз України" на умовах, визначених Розпорядженням, подання позову у справі № 916/188/17 засвідчили письмову згоду АТ "ОПЗ" в особі різних органів управління на реструктуризацію відповідного боргу на умовах, визначених розпорядженням, та незгоду виконавчого органу НАК "Нафтогаз України" з рішенням його єдиного акціонера (зокрема, у справі № 916/188/17 КМУ зайняв позицію, протилежну позиції виконавчого органу НАК "Нафтогаз України").

На підставі викладеного відповідач вважає, що документи, складені відповідними органами АТ "ОПЗ" і НАК "Нафтогаз України", які (органи) діяли відповідно до установчих документів і закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України), засвідчили волю сторін стосовно зміни зобов`язань за договором-1, а саме реструктуризації боргу АТ "ОПЗ" перед НАК "Нафтогаз України" та звільнення АТ "ОПЗ" від нарахування відсотків, до яких відноситься і 7 відсотків штрафу, які заявлені до стягнення в межах даної справи № 916/2193/19, а відтак розпорядження КМУ від 29.12.2016 р. № 1018-р є письмовим вираженням волі НАК "Нафтогаз України" в особі його вищого органу управління, яке має статус рішення загальних зборів і не потребує додаткового узгодження з виконавчим органом товариства, в тому числі шляхом підписання додаткової угоди до договору головою правління або іншою особою.

Поряд з цим у разі визнання судом обґрунтованості позовних вимог АТ "ОПЗ" просить зменшити розмір штрафних санкцій у вигляді штрафу на 100%. При цьому, посилаючись на положення ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, п. 3.17.4 Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", відповідач зазначає, що у спірних правовідносинах наявні такі обставини, що мають істотне значення і у сукупності слугують підставою для зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу зважаючи на наступне. АТ "ОПЗ" є акціонерним товариством з корпоративними правами держави з часткою у статутному фонді у розмірі 99,5667 %, управління якими здійснює Фонд державного майна України. АТ "ОПЗ" є також одним з найбільших стратегічних підприємств хімічної галузі промисловості України містоутворюючим підприємством. Відповідно до розпорядження КМУ від 16.01.2019 № 36-р АТ "ОПЗ" включено до переліку об`єктів великої приватизації державної власності. Через зупинення у грудні 2016 року виробничих потужностей заводу за основним профілем діяльності (двох агрегатів з виробництва карбаміду та одного агрегату з виробництва аміаку) у зв`язку зі стрімким падінням цін на світових ринках мінеральних добрив і високою вартістю природного газу в Україні, що є основною сировиною для АТ "ОПЗ", з метою припинення накопичення боргів перед НАК "Нафтогаз України" (якщо роботу заводу було б продовжено на тих самих умовах споживання природного газу), за підсумками фінансово-господарської діяльності АТ "ОПЗ" за 2018 рік підприємством отримано чистого збитку у сумі 750457000,00 грн. Актуальна сума кредиторської заборгованості АТ "ОПЗ" перед контрагентами складає 0,00 грн. Середньооблікова чисельність працівників АТ "ОПЗ" з січня по липень 2019 р. складала 2568 особи; місячний фонд оплати праці штатних працівників в середньому становить 28498360,00 грн. Наразі відповідач зауважив, що ПАТ "ОПЗ" з 01.08.2019 р. відновило роботу виробничих потужностей заводу за основним профілем діяльності, здійснило запуск агрегату № 1 цеху з виробництва аміаку та агрегатів № 1, 2 цеху з виробництва карбаміду, що зумовлює необхідність оплати ПАТ "ОПЗ" поточних поставок/робіт/послуг та має на меті подальше фінансове оздоровлення підприємства, і надмірний фінансовий тягар з обслуговування минулих боргів стане на заваді відновленню роботи заводу. Між тим, відповідач наголошує, що розмір штрафу, заявлений до стягнення у даній справі, є дуже великим, при цьому будь-яких доказів, що свідчили б про завдання НАК "Нафтогаз України" збитків внаслідок порушення господарського зобов`язання, до позову не додано. Також відповідач додає, що неустойка як засіб розумного стимулювання виконання грошового зобов`язання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. При цьому відповідач вказує, що НАК "Нафтогаз України" здійснюються нарахування також 3% річних та інфляційних втрат у спірних правовідносинах (справи № 916/188/17 та 916/376/19), які в певній мірі компенсують знецінення несплачених вчасно коштів.

24.09.2019 р. від позивача надійшла до суду відповідь на відзив відповідача. Так, позивач додатково зазначає, що у своєму відзиві відповідач посилається на постанову шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/8515/17 в якості доказів того, що Кабінет Міністрів України при виданні розпорядження від 29.12.2016 №1018-р "Про погодження реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод", діяв як єдиний акціонер НАК "Нафтогаз України". Однак, позивач з посиланням на положення ч. 4 ст. 75 ГПК України вказує, що Кабінет Міністрів України не є учасником справи № 916/2193/19, по-друге, позиція суду щодо підстави дій Кабінету Міністрів є невстановленою судом обставиною, а висновком суду, натомість висновки суду у іншій справі не можуть мати преюдиційного значення. Наразі позивач вважає безпідставними посилання відповідача на редакцію статуту НАК "Нафтогаз України", затверджену постановою КМУ від 14.12.2016 р. № 1044 "Питання публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", оскільки вказана постанова набрала чинності 31.12.2016 р., тобто вже після прийняття розпорядження КМУ від 29.12.2016 р. № 1018-р. Отже, порядок прийняття рішень органів управління НАК "Нафтогаз України" згідно статуту, затвердженого Постановою КМУ від 14.12.2016 р. № 1044, не може застосовуватися до видання розпорядження від 29.12.2016 р. № 1018-р. При цьому, позивач з посиланнями на ч. 3 ст. 179, ст. 187 ГК України, ст. 648 ЦК України зазначає, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 р. № 1018-р не є підставою для обов`язкового укладання позивачем договору.

Між тим, позивач додає, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 р. № 1018-р не є акцептом пропозиції щодо реструктуризації боргу, оскільки у спірних правовідносинах угода про реструктуризацію, про укладення якої заявляє відповідач, не може бути визнана укладеною в результаті нібито надання Кабінетом Міністрів України згоди від імені НАК "Нафтогаз України", оскільки: а) згода Кабінету Міністрів України стосується пропозиції не ПАТ "Одеський припортовий завод", а третьої особи - Фонду державного майна України, однак, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а Фонд державного майна України не є стороною договору, щодо якого заявляв пропозицію про реструктуризацію боргу. Водночас позивач зазначає, що Фонд державного майна не є єдиним органом управління ПАТ "Одеський припортовий завод", оскільки, за даними веб-сайту Фонду державного майна України у державній власності знаходяться не 100%, а 99,56669927% акцій ПАТ "Одеський припортовий завод", що означає необхідність скликання загальних зборів акціонерів для прийняття рішень. Наразі позивач додатково зазначає, що в даному випадку не тільки НАК "Нафтогаз України", але й саме ПАТ "Одеський припортовий завод" як окрема юридична особа, юридично не зобов`язана виконувати будь-які погодження та домовленості між Кабінетом Міністрів України та третьою особою - Фондом державного майна України; б) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, однак із змісту тексту розпорядження № 1018-р не вбачається у відношенні якої суми боргу Кабінет Міністрів України погодив пропозицію Фонду державного майна України по її реструктуризації, визначеності із яких взаємовідносин такий борг виник, графіку реструктуризації та про які нарахування відсотків йде мова, їх правова природа. Також позивач додає, що на практиці, якщо Кабінет Міністрів надає згоду НАК "Нафтогаз України" на укладання змін до договорів, то в розпорядженні зазначаються реквізити договорів, а саме розпорядження зазвичай містить текст таких змін (наприклад, 18 квітня 2018 р. Кабінет Міністрів України видав розпорядження № 248-р наступного змісту: "Погодити зміни до кредитних договорів від 12 червня 2017 р. № 19-К/17-VІР, від 12 червня 2017 р. № 20-К/17-УІР та договорів застави від 12 червня 2017 р. № 62/17-VІР/19-К, від 12 червня 2017 р. № 63/17-УІР/19-К, від 12 червня 2017 р. № 64/17-УІР/20-К, укладених між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Публічним акціонерним товариством акціонерний банк "Укргазбанк"; в) Кабінет Міністрів України не має права укладати угоди від імені НАК "Нафтогаз України". Відповідно до статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Наразі позивач, посилаючись на ст. 59 Закону України "Про акціонерні товариства", п. 13 ч. 2 ст. 9, ч.ч. 1, 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", вказує, що Кабінет Міністрів України чи прем`єр-міністр не зазначені і ніколи не були зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в якості посадової особи, уповноваженої вчиняти дії від імені НАК "Нафтогаз України", у тому числі підписувати договори та законодавство України не надає права органам державної влади право на укладання угод чи прийняття обов`язкових рішень щодо укладання державними підприємствами угод. При цьому, з посиланнями на ч. 2 ст. 1 Закону України "Про акціонерні товариства" та ст. 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" позивач стверджує, що Кабінет Міністрів України та інші органи державної влади не мають права на укладання угод чи прийняття рішень про укладання угод НАК "Нафтогаз України", крім угод в рамках державно-приватного партнерства. Окрім того, позивач додає, що п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 05.12.2015 р. № 1002 "Деякі питання вдосконалення корпоративного управління публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в редакції, чинній станом на 28.12.2016 р., містить заборону на втручання та перешкоджання господарській діяльності публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з боку органів державної влади, політичних партій та громадських організацій, їх посадових та службових осіб, а постанова Кабінету Міністрів України має вищу юридичну силу у порівнянні з його розпорядженням.

Водночас, як вказує позивач, статут НАК "Нафтогаз України" не надає права загальним зборам приймати рішення щодо вчинення правочинів, окрім певних виключень. Статут НАК "Нафтогаз України" в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2015 р. № 1002 "Деякі питання вдосконалення корпоративного управління публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", чинній станом на 28.12.2016 р., в статті 48 містить перелік виключних повноважень загальних зборів, серед яких є право на прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 10 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Компанії та прийняття рішення про вчинення правочинів, щодо вчинення яких є заінтересованість, у випадках, передбачених законом чи положеннями Компанії. Так, позивач зазначає, що "Прийняття рішення" в контексті статуту означає попереднє погодження угод, які пропонується укласти. Як зазначає позивач, відповідно до фінансової звітності НАК "Нафтогаз України" вартість активів компанії станом на 31 грудня 2015 року перевищувала 669 млрд. грн., і отже сума угод з відповідачем жодним чином не можуть перевищити 10 відсотків такої вартості, а також в даному випадку немає ознак правочину, щодо якого є заінтересованість, встановлених статтею 41 Закону України "Про акціонерні товариства". За ствердженнями позивача, статут НАК "Нафтогаз України" не надає загальним зборам необмежених прав на прийняття рішень щодо укладання угод, оскільки це б суперечило Закону України "Про управління об`єктами державної власності". При цьому позивач зазначає, що розпорядження Кабінету Міністрів від 28.12.2016 р. № 1018-р "Про погодження реструктуризації боргу ПАТ "Одеський припортовий завод" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" не є актом цивільного законодавства, що змінює строки оплати за договором № 224/16-ПР-15. Водночас, як вказує позивач, навіть якщо уявити, що розпорядження Кабінету Міністрів України № 1018-р від 28.12.2016 р. є актом законодавства, то тоді б це розпорядження суперечило Закону України "Про Кабінет Міністрів України", оскільки він не надає Кабінету Міністрів України права приймати рішення щодо укладання договорів або внесення до них змін. Так, статтею 24 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" встановлено повноваження Кабінету Міністрів України у відносинах з державними господарськими об`єднаннями, підприємствами, установами та організаціями наступним чином: Кабінет Міністрів: може утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати відповідно до закону державні господарські об`єднання, підприємства, установи та організації, зокрема для здійснення окремих функцій з управління об`єктами державної власності, затверджує положення та статути державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій, розмір асигнувань на їх утримання і граничну чисельність працівників, призначає на посаду та звільняє з посади їх керівників і заступників керівників, застосовує до них заходи дисциплінарної відповідальності, визначає методологію затвердження фінансових планів державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій і обчислення обсягу доходів бюджету від управління державними корпоративними правами, відповідно до законодавства координує та контролює діяльність зазначених державних господарських об`єднань, підприємств, установ та організацій. Отже, як стверджує позивач, за Законом України "Про Кабінет Міністрів" до компетенції Кабінету Міністрів як органу державної влади України не належить право укладання чи погодження господарських договорів державних підприємств.

Стосовно зменшення розміру штрафних санкцій позивач заперечує з огляду на наступне. Постановою КМУ від 22.09.2016 р. № 658 були внесені зміни до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), відповідно до яких ПАТ "Одеський припортовий завод" отримав право до 31 грудня 2016 р. (включно) купувати природний газ для власної господарської діяльності у НАК "Нафтогаз України" на безперебійній основі (незалежно від наявності заборгованості перед НАК "Нафтогаз України" за спожитий природний газ) в загальному обсязі до 300 млн. куб. метрів за зазначений період за рахунок ресурсу імпортованого природного газу НАК "Нафтогаз України", зокрема, за таких умов: укладення ПАТ "Одеський припортовий завод" з НАК "Нафтогаз України" (а не Кабінету Міністрів України з Фондом державного майна України) договору постачання природного газу; ціна на природний газ, який постачається ПАТ "Одеський припортовий завод", повинна відповідати ціні на природний газ, що постачається НАК "Нафтогаз України" такій самій категорії споживачів за таких самих умов постачання за ціною, яка встановлена НАК "Нафтогаз України". При цьому, як вказує позивач, джерелами погашення заборгованості ПАТ "Одеський припортовий завод" перед НАК "Нафтогаз України" за спожитий природний газ є кошти товариства та/або кошти покупця пакета акцій ПАТ "Одеський припортовий завод", що є обов`язковою фіксованою умовою продажу пакета акцій товариства". Так, позивач зазначає, що 04.10.2016 р. між НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та ПАТ "Одеський припортовий завод" згідно до Закону України "Про ринок природного газу", Постанови КМУ від 22.09.2016 р. № 658 "Про внесення змін до Положення про покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)" та інших нормативних актів був укладений договір № 224/16-ПР-15, п.п. 1.1., 1.2., 1.3. якого передбачено, що постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для власних потреб, а не для перепродажу. Оплата за природний газ проводиться споживачем протягом місяця поставки газу виключно грошовими коштами в розмірі 100% від вартості запланованих місячних обсягів. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. У разі невиконання споживачем п.6.1. цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу. Як вказує позивач, акти приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 р., від 30.11.2016 р., від 31.12.2016 р., підписані сторонами та скріплені їх печатками, свідчать про отримання відповідачем природного газу в об`ємі на загальну суму 1374772 272,90 грн. Однак, як стверджує позивач, в порушення Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 р. № 758 зі змінами та доповненнями, а також договору №224/16-ПР-15, відповідач жодних коштів за отриманий за договором газ не сплатив, хоча строк оплати природного газу за договором закінчився ще 14 січня 2017 року.

При цьому, посилаючись на положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, позивач зазначає, що повне невиконання відповідачем договору свідчить про відсутність умов для зменшення розміру штрафу та в даному випадку сума штрафу 7 % є співрозмірною по відношенню до суми основного боргу, а врахування факту непогашення боргу приводить до висновку про неможливість зменшення розміру штрафу. Також позивач повідомляє господарський суд, що обставини виконання договору розглядаються господарськими судами у справах № 916/188/17 та 916/376/19.

18.10.2019 р. відповідачем подано до господарського суду заперечення на відповідь позивача на відзив. Так, в обґрунтування заперечень відповідач зазначає, що, по-перше, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2019 р. у справі № 826/8515/17, якою встановлено, зокрема, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.12.2016 р. № 1018-р "Про погодження реструктуризації боргу публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" видано КМУ як єдиним акціонером НАК "Нафтогаз України", ухвалена у справі, в якій брали участь всі учасники даної справи № 916/2193/19, а той факт, що до участі у вказаній справі не залучено іншу особу (КМУ), що була учасником справи № 826/8515/17 і чиїх прав рішення у даній справі безпосередньо не стосується, не змінює обов`язковість судового рішення у справі № 826/8515/17 для інших її учасників, що одночасно є учасниками даної справи. Крім того, відповідач додає, що АТ "ОПЗ" у своєму відзиві посилається на зазначену постанову від 29.01.2019 р. як на додаткове підтвердження своєї позиції, а не як на єдиний доказ. По-друге, відповідач вказує, що той факт, що постанова КМУ від 14.12.2016 р. № 1044 "Питання публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" набрала чинності 31.12.2016 р. не змінює повноважності КМУ станом на 29.12.2016 р. діяти в якості єдиного акціонера НАК "Нафтогаз України" в силу постанови КМУ від 22.09.2016 р. № 675 "Деякі питання управління публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", яка набрала чинності 04.10.2016 р. Крім того, відповідач додає, що КМУ і після набрання чинності 31.12.2016 р. постановою від 14.12.2016 р. № 1044 підтверджував свою волю, викладену у розпорядженні, а саме у листі від 20.02.2017 р. № 6549/2/1-17 та у поясненнях від 15.05.2017 р. № 11-17/3795 в межах справи № 916/188/17. По-третє, за ствердженнями відповідача, посилання позивача на необов`язковість розпорядження додатково спростовується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.06.2019 р. у справі № 912/1558/18, де зазначено, що судами відхилені посилання відповідача з цього приводу на розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р, оскільки за змістом частин другої, третьої статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" розпорядження (на відміну від постанови Уряду) не є актом нормативного характеру. Однак, Касаційний господарський суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог, оскільки суди попередніх інстанцій, відхиляючи посилання відповідача на розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 № 742-р, не врахували, що відповідно до статті 117 Конституції України (яка є основним Законом України) Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Крім того, на думку відповідача, той факт, що пропозиція, адресована КМУ, про реструктуризацію боргу була здійснена Фондом державного майна України, який здійснює управління 99,5667% акцій АТ "ОПЗ", не свідчить про непогодження АТ "ОПЗ" умов такої пропозиції, оскільки до цього АТ "ОПЗ" безпосередньо зверталося до НАК "Нафтогаз України" з такою пропозицією, а після цього погодило реструктуризацію на умовах розпорядження рішенням загальних зборів АТ "ОПЗ".

04.11.2019 р. відповідач звернувся до господарського суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 916/188/17, що перебуває в провадженні Південно-західного апеляційного господарського суду, розгляд якої призначено на 19.12.2019 р.

Вказане клопотання відповідача судом залишено без задоволення, оскільки заявником не доведено неможливість розгляду даної справи до вирішення справи № 916/188/17.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.11.2019 р. у справі № 916/2193/19 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні суду на 28.11.2019 р.

07.11.2019 р. від позивача надійшли до суду додаткові пояснення. Так, позивач додатково вказує, що в своїй відповіді відповідач посилається на висновки, що містяться в постанові Верховного Суду від 18.06.2019 р. у справі № 912/1558/18 щодо яких позивач зазначає наступне: а) обставини справи № 912/1558/18 не мають нічого спільного з обставинами справи № 916/2193/19, у справі № 912/1558/18 містяться висновки щодо обов`язковості розпорядження КМУ від 05.10.2016 р. № 742-р "Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року", в якому містяться вказівки публічному акціонерному товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", постачальникам природного газу, операторам газорозподільних систем, обласним та Київській міській держадміністраціям та рекомендації органам місцевого самоврядування щодо видачі номінацій та забезпечення проведення опалювального сезону. В той же час, як зазначає позивач, розпорядження КМУ від 05.10.2016 р. № 742-р не містило жодних погоджень щодо зміни строків розрахунків за договорами, на відміну від розпорядження КМУ №1018-р від 28.12.2016 р.; б) розпорядження КМУ від 05.10.2016 р. № 742-р "Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року" прийняте КМУ як органом державної влади, оскільки стосується майже необмеженої кількості суб`єктів господарювання та органів державної влади, а не тільки НАК "Нафтогаз України", а розпорядження КМУ від 28.12.2016 №1018-р, на яке посилається відповідач в заперечення позовних вимог, стосується тільки НАК "Нафтогаз України" і є замінником протоколу загальних зборів позивача. Водночас, як стверджує позивач, жодні інші повноваження, зокрема, повноваження щодо зміни строків розрахунків, Кабінету Міністрів України законом не надані. При цьому щодо повноважень загальних зборів на укладання договорів як на додаток до тих аргументів, що містяться у відповіді позивача на відзив, позивач зазначає, що право загальних зборів на прийняття рішень з усіх питань не є тотожним праву загальних зборів на будь-які дії в товаристві. Так, загальні збори не мають права на видання наказів та розпоряджень для працівників товариства, не можуть вилучити кошти з каси товариства, не можуть зайняти приміщення товариства тощо, з тієї причини, що дії не тотожні прийняттю рішень, і законодавство України не містить кореспондуючого обов`язку третіх осіб щодо сприяння чи виконання таких дій. Таким чином, за ствердженнями позивача, законодавство України не надає загальним зборам повноваження щодо укладання угод, оскільки такі повноваження можуть бути реалізовані тільки шляхом певних дій, а саме - підписання документів належними представниками юридичної особи. Загальні збори товариства як колегіальний орган не можуть бути представником юридичної особи на підставі закону чи довіреності. Так, позивач вважає, що з аналізу статей 33, 70, 71 Закону України "Про акціонерні товариства" випливає, що загальні збори можуть тільки погоджувати укладання певних угод, але не укладати їх, відтак в пункті 22 частини другої статті 33 зазначеного закону містяться повноваження загальних зборів на прийняття рішення про надання згоди на вчинення значного правочину або про попереднє надання згоди на вчинення такого правочину у випадках, передбачених статтею 70 цього Закону, та про вчинення правочинів із заінтересованістю у випадках, передбачених статтею 71 цього Закону.

28.11.2019 р. відповідач звернувся до господарського суду з клопотанням про зменшення заявленого до стягнення розміру штрафу до 100%.

Так, у судовому засіданні господарського суду 28 листопада 2019 року по справі № 916/2193/19 було протокольно оголошено перерву до 03 грудня 2019 року о 12 год. 40 хв., про що під розписку повідомлено представника відповідача.

Під час розгляду справи по суті позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, відповідач просив у задоволенні позову відмовити, а також просив зменшити розмір штрафу до 100%.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

04.10.2016 р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" (споживач) укладено договір № 224/16-ПР-15 постачання природного газу, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2, 1.3 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для власних потреб, а не для перепродажу. За цим договором постачається імпортований газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00, ввезений ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на миту територію України).

В п. 2.1 договору визначено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2016 року (включно) газ обсягом до 183000,00 тис. куб.м, у тому числі по місяцях: у жовтні 2016 року - до 60,0 млн. куб.м; у листопаді 2016 року - до 60,0 млн. куб.м; у грудні 2016 року - до 63,0 млн. куб.м.

Згідно п. 2.2 договору обсяги газу, що планується передати за цим договором (далі - планований обсяг) можуть змінюватись сторонами протягом місяця поставки в установленому порядку, але загалом не мають перевищувати 300000,00 тис. куб. м.

За умовами п. 3.1 договору постачальник передає споживачу у загальному потоці імпортований газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") - у пунктах приймання-передачі газу на газовимірювальних станціях, які знаходяться на кордоні України, та/або в пунктах приймання-передачі газу з ПСГ в газотранспортну систему. Право власності на газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на газ споживач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов`язану з правом власності на газ.

Положеннями п. 3.4. договору встановлено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу.

Відповідно до п. 3.5 договору не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов`язується надати постачальнику:

- завірену копію акта про фактичний обсяг розподіленого/протранспортованого за цим договором природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором ГРМ/ГТС; у разі надання технічного акту на загальний обсяг розподіленого/протранспортованого природного газу, споживач надає детальну розбивку газу за категоріями (в т.ч. за цим договором) за власним підписом;

- підписані та скріплені печатками споживача два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Постачальник не пізніше 8-го числа повертає споживачу один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надає в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

У разі, якщо споживач не надає або несвоєчасно надає постачальнику акти приймання-передачі природного газу, обсяги фактичного використання газу встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ/ГТС, а вартість газу розраховується постачальником відповідно до умов, зазначених у п. 5.2 даного договору або у відповідних додаткових угодах (п. 5.1 цього договору).

У разі, якщо при складанні/підписанні акту приймання-передачі природного газу у сторін виникають розбіжності щодо вартості газу, переданого за договором, сторони врегульовують спірні питання відповідно до умов договору або в порядку, передбаченому чинним законодавством України. До врегулювання сторонами розбіжностей, обсяги переданого газу встановлюються відповідно до даних оператора ГРМ/ГТС, а вартість газу розраховується постачальником відповідно до умов, зазначених у п. 5.2 даного договору або у відповідних додаткових угодах (п. 5.1 цього договору).

В п. 4.1 договору визначено, що кількість газу, яка використовується споживачем, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживача у відповідності до вимог, встановлених Кодексом газорозподільних систем, який затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.15 № 2494 та Кодексом газотранспортної системи, який затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.15 № 2493.

Відповідно до п. 5.1 договору ціна на природний газ на дату укладання договору визначається відповідно до п. 5.2 цього договору. В подальшому ціна на газ визначається шляхом підписання сторонами відповідних додаткових угод до договору на підставі ціни, що розміщується на офіційному веб-сайті постачальника. У разі зміни ціни постачальником, така ціна є обов`язковою для сторін даного договору. Споживач підписанням цього договору підтверджує, що погоджується з даним порядком визначення та зміни ціни.

У відповідності до п. 5.2 договору ціна за 1000 куб.м природного газу за цим договором з 01 жовтня 2016 року становить 5916,00 грн., крім того податок на додану вартість (20%) - 1183,20 грн. До сплати за 1000 куб. м. природного газу з ПДВ - 7099,20 грн.

Положеннями п. 5.3 договору визначено, що у разі зміни на офіційному веб-сайті постачальника цін на газ, вони є обов`язковими за цим договором з моменту введення їх в дію (з дати, зазначеної у відповідному прейскуранті). Споживач самостійно відслідковує інформацію щодо цін на відповідай місяць поставки і вважається повідомленим про зміну цін з дати розміщення інформації на веб-сайті постачальника, але не пізніше дати введення їх в дію, або з дати направлення на електронну адресу споживача (зазначену в п. 13 цього договору) проекту додаткової угоди, інформаційного повідомлення тощо. У разі, якщо споживач не погоджується на відповідні зміни, він має право змінити постачальника відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про ринок природного газу".

Пунктом 5.4 договору передбачено, що загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно п. 6.1 договору оплата за природний газ проводиться споживачем протягом місяця поставки газу виключно грошовими коштами в розмірі 100% від вартості запланованих місяних обсягів. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В п. 6.2 договору сторони погодили, що в платіжних дорученнях споживач повинен обов`язково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у споживача за цим договором, постачальник зараховує кошти, що надійшли від споживача, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, які надійшли від споживача, будуть зараховані як передплата за умови відсутності заборгованості за цим договором.

За умовами п. 6.3 договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості, незалежно від призначення платежу визначеного споживачем: у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; у третю чергу погашається основна сума боргу.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що звірка розрахунків та/або фактичного обсягу використання здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості використаного газу споживачем та актів приймання-передачі газу протягом 10-ти днів з моменту письмової вимоги однієї із сторін, підписаної уповноваженою особою.

В підпункті 6 п. 7.2 договору передбачено, що споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати поставлений природний газ в розмірі та порядку, передбаченому даним договором.

Згідно п.п. 8.1, 8.2 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством, а також цим договором. У разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної обліковій ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від простроченого платежу.

Відповідно до п. 8.5 договору збитки, завдані одній із сторін договору внаслідок невиконання (неналежного виконання) іншою стороною своїх зобов`язань, відшкодовуються винною у невиконанні (неналежному виконанні) стороною в порядку та розмірі, визначених чинним законодавством України.

У відповідності до п.п. 10.1, 10.2 договору передбачено, що у випадку виникнення спорів або розбіжностей сторони зобов`язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій. Будь-яка із сторін має право ініціювати такі переговори. У разі недосягнення сторонами згоди, спори (розбіжності) вирішуються у судовому порядку.

В п. 10.3 договору визначено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюються тривалістю у п`ять років.

За умовами п. 12.1 договору останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 жовтня 2016 року, і діє в частині передачі газу до 31 грудня 2016 року (включно) без права пролонгації, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

При цьому, 24 жовтня 2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" (споживач) укладено додаткову угоду № 1 до договору № 224/16-ПР-15 від 04.10.2016 р., якою викладено п. 5.2 статті 5 "Ціна газу" договору у такій редакції: "5.2. Ціна за 1000 куб. м газу за цим договором з 01 листопада 2016 року становить 6819,00 гривень, крім того податок на додану вартість (20%) - 1363,80 грн. До сплати за 1000 куб. м природного газу з ПДВ - 8182,80 грн. (вісім тисяч сто вісімдесят дві грн. 80 коп.)".

Вказана додаткова угода набула чинності з дати її підписання сторонами і діяла з 01 листопада 2016 р.

Також 21 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" (споживач) укладено додаткову угоду № 2 до договору № 224/16-ПР-15 від 04.10.2016 р., згідно якої викладено п. 5.2 статті 5 "Ціна газу" договору у такій редакції: "5.2. Ціна за 1000 куб. м газу за цим договором з 01 грудня 2016 року становить 7148,00 гривень, крім того податок на додану вартість (20%) - 1429,60 грн. До сплати за 1000 куб.м природного газу з ПДВ - 8577,60 грн."

Вказана додаткова угода набула чинності з дати її підписання сторонами і діяла з 01 грудня 2016 р.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, вищевказаний договір постачання природного газу є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

У відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Як з`ясовано судом, на виконання вищенаведених умов договору ПАТ "НАК "Нафтогаз Україна" з жовтня 2016 року по грудень 2016 року включно було поставлено, а ПАТ "Одеський припортовий завод" прийнято природного газу на загальну суму ,90 грн. згідно актів приймання-передачі природного газу від 31.10.2016 р. на суму 381266909,11 грн., від 30.11.2016 р. на суму 479357277,79 грн., від 31.12.2016 р. на суму 514148086,00 грн. (а.с. 15-16).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем природного газу від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений природний газ відповідно до чинного законодавства та умов договору до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Так, за умовами п. 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За ствердженнями позивача, останній сумлінно виконував свої обов`язки за договором, тоді як відповідач за поставлений природний газ не розрахувався та на момент подачі позову заборгованість відповідача за поставлений природний газ складає ,90 грн. У зв`язку з невиконанням належним чином відповідачем грошового зобов`язання з оплати природного газу, поставленого в грудні 2016 року, позивачем відповідно до п. 8.2 договору було нараховано штраф в розмірі 7% від вартості несплаченого газу, що становить 35990366,02 грн., який заявлений до стягнення.

Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тобто, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або взагалі не приступив до виконання зобов`язання, або якщо він не виконав зобов`язання в межах встановленого в договорі чи законі строку.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (нездійснення оплати за поставлений природний газ) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Як було встановлено судом, відповідач свої зобов`язання в частині оплати поставленого природного газу не виконав у встановлений договором строк, то відповідно відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, що в свою чергу тягне за собою відповідні правові наслідки.

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно вимог ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст.551 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

За положеннями п. 8.2 спірного договору у разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної обліковій ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від простроченого платежу.

Відповідно до вимог ст. 199 ГК України виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу положень ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

З наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

Судом встановлено, що в розділі 8 "Відповідальність Сторін" спірного договору передбачено застосування штрафу саме за неналежне виконання грошового зобов`язання, у т.ч. за прострочення споживачем оплати переданого газу понад 30 (тридцять) днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від простроченого платежу. Право учасників господарських відносин встановлювати інші, ніж передбачено ЦК України види забезпечення виконання зобов`язань визначено ч. 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договорів (контрактів) наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, передбаченої пунктом "Відповідальність Сторін" договору постачання природного газу, яка не суперечить вимогам законодавства.

З огляду на викладене, суд вважає, що вказаний пункт договору, яким сторони встановили договірну санкцію у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, не суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

При цьому, в обґрунтування заперечень відповідач посилається на розпорядження КМУ від 29.12.2016 р. № 1018-р "Про погодження реструктуризації боргу публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", за яким КМУ погодив реструктуризацію боргу відповідача: "Погодитися з пропозицією Фонду державного майна щодо реструктуризації боргу публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за постачання природного газу починаючи з 1 квітня 2017 р. рівними частинами строком на два роки та без нарахування відсотків". При цьому відповідач стверджує, що оскільки розпорядження видано КМУ як єдиним акціонером НАК "Нафтогаз України", що встановлено, зокрема, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/8515/17, таке розпорядження має статус рішення загальних зборів НАК "Нафтогаз України".

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 29.12.2016 р. № 1018-р "Про погодження реструктуризації боргу публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Фонду державного майна щодо реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за постачання природного газу, починаючи з 1 квітня 2017 року рівними частинами строком на 2 роки та без нарахування відсотків.

Відтак, із вказаного розпорядження від 29.12.2016 р. № 1018-р вбачається, що Кабінет Міністрів України погодив реструктуризації боргу відповідача перед позивачем за постачання природного газу, починаючи з 1 квітня 2017 року рівними частинами строком на 2 роки та без нарахування відсотків. Проте, Кабінетом Міністрів України не визначено, по-перше, із яких взаємовідносин виник такий борг та, по-друге, правову природу відсотків.

Інші доводи відповідача щодо відсутності підстав для нарахування позивачем штрафу судом до уваги не приймаються, оскільки будь-яких змін до спірного договору в цій частині сторонами не вносились. Тим більш відповідачем не спростовані той факт, що у нього існує невиконане зобов`язання перед позивачем з оплати вартості поставленого останнім в грудні 2016 року природного газу.

Враховуючи вищенаведене та невиконання відповідачем зобов`язань за спірним договором щодо своєчасної оплати вартості поставленого природного газу, суд вважає, що позивачем цілком правомірно застосовано до відповідача штраф відповідно до п. 8.2 спірного договору.

Поряд з вказаним відповідач у відзиві на позов від 06.09.2019 р. (вх. № 17985/19), у запереченнях на відповідь на відзив від 18.10.2019 р. (вх. № 21376) та в клопотанні про зменшення заявленого до стягнення розміру штрафу від 28.11.2019 р. (вх. № 24664/19) просить суд зменшити нараховану суму штрафу на 100%, посилаючись на велике соціальне значення АТ "ОПЗ" як містоутворюючого підприємства, де працевлаштовані понад 2,5 тис. осіб і в якому 99,5667 % статутного капіталу належить державі; включення підприємства до переліку об`єктів великої приватизації державної власності; необхідність збереження приватизаційної привабливості заводу і відновлення його роботи за основним профілем діяльності; відсутність збитків НАК "Нафтогаз України", 100% статутного капіталу якої також належить державі; відсутність вини/недобросовісності АТ "ОПЗ", фінансові труднощі якого були викликані високою ціною природного газу в України і, як наслідок, низькою конкурентною здатністю на міжнародному ринку продукції заводу, собівартість якої у вирішальній мірі залежить від вартості енергоносіїв.

Разом з тим, з урахуванням наведених відповідачем обставин, суд вважає за можливе зменшити нараховану суму штрафу до 10% від розрахованої позивачем.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що АТ "ОПЗ" є акціонерним товариством з корпоративними правами держави з часткою у статутному фонді у розмірі 99,5667 %, управління якими здійснює Фонд державного майна України, а також те, що АТ "ОПЗ" є також одним з найбільших стратегічних підприємств хімічної галузі промисловості України містоутворюючим підприємством, а також приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, та зважаючи на тяжкий фінансовий стан відповідача, за яким актуальна сума кредиторської заборгованості АТ "ОПЗ" перед контрагентами складає 0,00 грн., а також суспільну необхідність господарської діяльності відповідача та відіграння нею особливої соціальної ролі, суд доходить висновку щодо необхідності зменшення розміру заявлених штрафних санкцій у вигляді штрафу, що підлягає до стягнення з відповідача, до 10% від заявленої позивачем суми штрафу за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу. Таке зменшення розміру штрафу суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін. Крім того, на думку суду, штраф - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення. До того ж оскільки ч. 3 ст. 551 ЦК України наділяє суд правом зменшити розмір неустойки, а не звільнити від такої сплати взагалі, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про зменшення штрафу на 100%.

Отже, з відповідача підлягає стягненню штраф за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу у розмірі 3599036,60 грн. (35990366,02 грн. х 10%).

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи надані позивачем докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, однак підлягають частковому задоволенню з огляду на зменшення судом розміру штрафу.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача та без урахування зменшеного розміру нарахованого штрафу, що складають 539855,49 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" про стягнення 35990366,02 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" (65481, Одеська область, м. Южне, с. Малодолинське, вул. Заводська, 3; ) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6, ) штраф в сумі 3599036/три мільйони п`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч тридцять шість/грн. 60 коп.; витрати по сплаті судового збору в сумі 539855/п`ятсот тридцять дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять/грн. 49 коп.

3. В задоволенні решти частини позовних вимог Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 13 грудня 2019 р.

Суддя В.С. Петров