ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2476/19

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Савченко А.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" до приватного підприємства „Олертранс" про стягнення 162 825,70 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк" (далі по тексту - АТ КБ „ПриватБанк") звернулось до господарського суду із позовною заявою до приватного підприємства „Олертранс" (далі по тексту - ПП „Олертранс") про стягнення заборгованості у загальному розмірі 162 825,70 грн., яка складається із процентів за користування кредитом у розмірі 52 297,56 грн., пені у розмірі 104 136,79 грн., комісії у розмірі 6391,35 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами кредитного договору.

ПП „Олертранс" не скористалось наданим законом правом на участь свого представника у даному судовому процесі. При цьому, суд зазначає, що конверти із поштовими відправленнями суду, які були надіслані за адресою місцезнаходження згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 65481, Одеська область, м. Южне, проспект Григорівського десанту , буд. 14, кв . 108, були повернуті суду у зв`язку із неможливістю вручення адресату. Оскільки ПП „Олертранс" не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

27.02.2013р. ПП „Олертранс" (Клієнт) було подано до АТ КБ „ПриватБанк" (Банк) заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якої відповідач шляхом підписання заяви погодився із Умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені на сайті позивача. Крім того, позивачем було підписано заяву про відкриття банківського рахунку від 27.02.2013р.

Згідно з п. 3.18.1.1 Умов та правил надання банківських послуг кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів Клієнта, в межах кредитного ліміту. Техніко-економічне обґрунтування кредиту - фінансування поточної діяльності. Про розмір Ліміту Банк повідомляє Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms-повідомлення або інших). Банк здійснює обслуговування ліміту Клієнта, що полягає у проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку Клієнта, при наявності вільних грошових ресурсів, за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, шляхом дебетування поточного рахунку. При цьому утворюється дебетове сальдо.

Відповідно до п. 3.18.1.3 Умов та правил надання банківських послуг кредит надається в обмін на зобов`язання Клієнта з повернення кредиту, сплати відсотків та винагороди. Кредитний ліміт може бути збільшений для оплати судових витрат у порядку, передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг.

Положеннями п. 3.18.1.12 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що для розрахунку відсотків за користування кредитним лімітом встановлюється диференційована процентна ставка. Відсоткова ставка до розрахунку залежить від терміну існування непогашеного залишку по кредиту. Процентна ставка може бути змінена Банком у порядку, передбаченому цим розділом Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно з п. п. 3.18.2.2.2, 3.18.2.2.7 Умов та правил надання банківських послуг Клієнт зобов`язується сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитом та сплатити Банку винагороду.

Положеннями п. 3.18.4.1 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку Клієнта при закритті банківського дня Клієнт сплачує відсотки, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом (диференційована процентна ставка). Порядок розрахунку відсотків визначається цими Умовами та правилами надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.18.5.1 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні Клієнтом будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п. п. 3.18.2.2.2, 3.18.4.1, 3.18.4.2, 3.18.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п. п. 3.18.1.8, 3.18.2.2.3, 3.18.2.3.4, винагороди, передбаченої п. п. 3.18.2.2.5, 3.18.4.4, 3.18.4.5, 3.18.4.6 Клієнт сплачує Банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. В разі реалізації Банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, Клієнт сплачує Банку пеню у розмірі, зазначеному в п. 3.18.4.1.3. від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит надавався в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Згідно з п. 3.18.5.4 Умов та правил надання банківських послуг нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої п. 3.18.0.5.1, 3.18.5.2., 3.18.5.3, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано Клієнтом.

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.05.2015р. по справі №916/1111/15-г позовні вимоги АТ КБ „ПриватБанк" до ПП „Олертранс" були задоволені шляхом присудження до стягнення із відповідача заборгованості за кредитом у сумі 22162,07 грн., процентів за користування кредитом у сумі 10420,56 грн., пені у сумі 5305,59 грн., комісії за користування кредитом у сумі 1795,14 грн., судового збору у сумі 1827,00 грн. При цьому, як вбачається з рішення суду від 15.05.2015р. по справі №916/1111/15-г, підставою звернення АТ КБ „ПриватБанк" до суду із позовними вимогами до ПП „Олертранс" стало неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором банківського обслуговування від 27.02.2013р. в частині повернення кредитних коштів.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У поданій до господарського суду позовній заяві АТ КБ „ПриватБанк" наголошено, що зобов`язання щодо видачі кредитного ліміту були виконанні Банком у повному обсязі, на підтвердження чого позивачем було надано довідку №08.7.0.0.0/30 від 07.08.2019р. Крім того, позивачем на підтвердження факту існування заборгованості ПП „Олертранс" щодо повернення кредиту у розмірі 22162,07 грн. було надано суду виписку по рахунку за період з 23.12.2013р. по 04.05.2014р., а також виписку за період з 05.05.2014р. по 07.08.2019р.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ПП „Олертранс" позивачем було наголошено про наявність правових підстав для стягнення із відповідача процентів за користування кредитом, пені та комісії у зв`язку з неналежним виконанням з боку відповідача обов`язку щодо повернення кредитних коштів. При цьому, АТ КБ „ПриватБанк" із посиланням на постанову пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012р., а також правові позиції Верховного Суду України, викладені у рішеннях 2015р., було наголошено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін кредитного договору.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 („Позика"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Водночас вимогами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалось вище по тексту рішення господарським судом у межах справи №916/1111/15-г було задоволено позовні вимоги АТ КБ „ПриватБанк" до ПП „Олертранс" про стягнення, зокрема, заборгованості за кредитом у сумі 22 162,07 грн. При цьому, АТ КБ „ПриватБанк" у поданій до суду позовній заяві також було наголошено, що заборгованість відповідача за кредитом у розмірі 22162,07 грн. станом на момент звернення АТ КБ „ПриватБанк" до господарського суду із даним позовом погашена не була.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи вищенаведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування приписів ст. 1050 ЦК України господарський суд доходить висновку, що в результаті звернення АТ КБ „ПриватБанк" до суду із позовними вимогами до ПП „Олертранс" у межах справи №916/1111/15-г про повернення кредитних коштів настав строк виконання договору в повному обсязі. За таких обставин, враховуючи присудження до стягнення у межах справи №916/1111/15-г із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом, господарський суд дійшов висновку про відсутність у АТ КБ „ПриватБанк" права нараховувати передбачені договором проценти з моменту ухвалення судом відповідного рішення.

Як вбачається з наданого АТ КБ „ПриватБанк" розрахунку заборгованості ПП „Олертранс" станом на 08.07.2019р. банком нараховано відповідачу проценти за користування кредитом у загальному розмірі 62718,12 грн., частина з яких у розмірі 10420,56 грн. була присуджена до стягнення на користь АТ КБ „ПриватБанк" за судовим рішенням. З даного позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у межах справи №916/1111/15-г судом було присуджено до стягнення на користь позивача проценти, розраховані Банком станом на 04.02.2015р. При цьому, решта суми процентів за користування кредитом у розмірі 52 297,56 грн. (62718,12 грн. - 10420,56 грн. = 52 297,56 грн.) була заявлена Банком до стягнення у межах даної справи.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи висновки суду щодо відсутності правових підстав для присудження до стягнення із відповідача процентів за користування кредитом після ухвалення судового рішення у межах справи №916/1111/15-г, господарський суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених АТ КБ „ПриватБанк" до ПП „Олертранс" позовних вимог шляхом присудження до стягнення на користь позивача процентів за користування кредитом у розмірі 13 971,51 грн., нарахованих позивачем протягом періоду з 05.02.2015р. по 15.05.2015р., тобто до моменту ухвалення судом рішення у межах справи №916/1111/15-г. В іншій частині заявленого позову АТ КБ „ПриватБанк" до ПП „Олертранс" про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих протягом періоду з 16.05.2015р. по 08.07.2019р., необхідно відмовити.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення заявленого АТ КБ „ПриватБанк" до ПП „Олертранс" позову про стягнення комісії у розмірі 6391,35 грн., господарський суд, враховуючи вищенаведені висновки щодо відсутності у позивача права здійснювати нарахування процентів за користування кредитом, у зв`язку з ухваленням судового рішення у межах справи №916/1111/15-г, а також приймаючи до уваги відсутність закріпленого у нормах чинного законодавства права Банку продовжувати нарахування комісії за користування кредитом після звернення до ПП „Олертранс" із вимогою про повернення кредитних коштів, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заявленого АТ КБ „ПриватБанк" позову про стягнення комісії, нарахованої протягом періоду з 16.05.2015р. по 08.07.2019р.

З розрахунку комісії, наданому АТ КБ „ПриватБанк", вбачається, що позивачем було здійснено нарахування комісії протягом періоду з 01.04.2014р. по 08.07.2019р. у загальному розмірі 8186,49 грн. При цьому, позивачем зазначено, що комісія у розмірі 1795,14 грн. вже була присуджена до стягнення на користь Банку за судовим рішенням, у зв`язку з чим, у межах даної справи позивачем заявлено до стягнення комісію у розмірі 6391,35 грн. (8186,49 грн. - 1795,14 грн. = 6391,35 грн.).

Враховуючи висновки суду щодо необхідності відмови у задоволенні заявлених Банком вимог про стягнення комісії протягом періоду з 16.05.2015р. по 08.07.2019р., а також враховуючи присудження до стягнення на користь позивача у межах справи №916/1111/15-г комісії у розмірі 1795,14 грн., розрахованої позивачем станом на 06.02.2015р., господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених АТ КБ „ПриватБанк" позовних вимог у названій частині шляхом присудження до стягнення із відповідача комісії у розмірі 4789,20 грн., нарахованої позивачем протягом періоду з 01.03.2015р. по 15.05.2015р.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання. Так, згідно ч.ч. 1 - 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018р. по справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що при нарахуванні пені необхідно враховувати вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 3.18.5.4 Умов та правил надання банківських послуг нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої п. 3.18.0.5.1, 3.18.5.2., 3.18.5.3, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано Клієнтом.

З посиланням на зазначені положення Умов та правил надання банківських послуг позивачем було заявлено до стягненню пеню у загальному розмірі 104 136,79 грн. Необхідно зауважити, що з розрахунку заборгованості ПП „Олертранс", наданого суду Банком, вбачається, що останнім було здійснено нарахування пені протягом періоду з 10.01.2014р. по 08.07.2019р. у загальному розмірі 109442,38 грн., частина з якої у розмірі 5305,59 грн., як зазначено позивачем була присуджена до стягнення на користь Банку за судовим рішенням. Таким чином, у межах даної справи АТ КБ „ПриватБанк" просить стягнути пеню у розмірі 104 136,79 грн. (109442,38 грн. - 5305,59 грн. = 104 136,79 грн.).

Враховуючи положення Умов та правил надання банківських послуг, якими передбачено, що нарахування неустойки здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано Клієнтом, господарський суд доходить висновку про збільшення сторонами строку нарахування пені, право на збільшення якого надано сторонам приписами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. За таких обставин, враховуючи наданий позивачем розрахунок, господарський суд зазначає про наявність у АТ КБ „ПриватБанк" права здійснювати нарахування пені протягом періоду з 10.01.2014р. по 10.01.2017р.

Як вбачається з наданого АТ КБ „ПриватБанк" розрахунку заборгованості ПП „Олертранс" позивачем протягом періоду з 10.01.2014р. по 04.02.2015р. було нараховано відповідачу пеню у розмірі 5305,59 грн., яка і була присуджена до стягнення судом на користь Банку у межах справи №916/1111/15-г. За таких обставин господарський суд дійшов висновку про наявність у Банку права на стягнення пені протягом періоду з 05.02.2014р. по 10.01.2017р., розмір якої складає 45440,82 грн. В задоволенні заявлених АТ КБ „ПриватБанк" позовних вимог про стягнення пені, нарахованої позивачем поза межами трирічного строку, визначеного Умовами та правилами надання банківських послуг для нарахування неустойки, необхідно відмовити.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності часткового задоволення заявлених акціонерним товариством комерційний банк „Приватбанк" до приватного підприємства „Олертранс" позовних вимог шляхом присудження до стягнення на користь позивача процентів за користування кредитом у розмірі 13 971,51 грн., комісії у розмірі 4789,20 грн., пені у розмірі 45440,82 грн. В решті позову необхідно відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору розподіляються судом відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 - 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного підприємства „Олертранс" /65481, Одеська область, м. Южне, проспект Григорівського десанту, буд. 14, кв. 108, ідентифікаційний код 36230949/ на користь акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" /01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, ідентифікаційний код 14360570/ проценти за користування кредитом у розмірі 13 971,51 грн. /тринадцять тисяч дев`ятсот сімдесят одна грн. 51 коп./, комісію у розмірі 4 789,20 грн. /чотири тисячі сімсот вісімдесят дев`ять грн. 20 коп./, пеню у розмірі 45 440,82 грн. /сорок п`ять тисяч чотириста сорок грн. 82 коп./, судовий збір у розмірі 963,02 грн. /дев`ятсот шістдесят три грн. 02 коп./.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09.12.2019р.

Суддя С.П. Желєзна