ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/39/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання Станковій І.М.,

за участю представників:

від Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - Волков А.С.,

від Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" - Цимбал С.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод"

на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2019, прийняте суддею Літвіновим С.В., м. Одеса, повний текст складено 20.05.2019,

у справі №916/39/19

за позовом: Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод"

про стягнення 51 172 154,26 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 р. Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося з позовом до Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у загальній сумі 51172154,26 грн, з яких: 6356922,83 грн пені, 36308815,85 грн інфляційних нарахувань та 8506416,41 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 11.01.2019 відкрито провадження у справі №916/39/19.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.05.2019 у справі №916/39/19 (суддя Літвінов С.В.) позов задоволено повністю; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню в розмірі 6356922 грн, 3% річних в розмірі 8506416,14 грн, інфляційні нарахування в розмірі 36308815,85 грн, а також 616700 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором постачання природного газу №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016, а відтак на правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача пені, інфляційних нарахувань та 3% річних, нарахованих за несвоєчасне виконання зобов`язань за вказаним договором.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Одеський припортовий завод" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2019 у справі №916/39/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що у провадженні Господарського суду Одеської області знаходиться справа №916/187/17 за первісним позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод": Фонду державного майна України та Кабінету Міністрів України про стягнення основної заборгованості за договором постачання природного газу №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 у сумі 142955000 грн, а також 14976499,45 грн пені, 10356850 грн штрафу, 1526662,70 грн 3% річних і 9667538,31 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язань за вказаним договором, відтак заявлені позивачем вимоги у справі №916/39/19 фактично дублюють позовні вимоги у справі №916/187/17 та спрямовані на подвійне стягнення штрафних санкцій.

Апелянт також наголошує на тому, що право вимоги про стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій за договором постачання природного газу №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 позивач набув лише 01.04.2019, оскільки 28.12.2016 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1018-р "Про погодження реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", зі змісту якого вбачається, що Кабінет Міністрів України погоджується з пропозицією Фонду державного майна України щодо реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за постачання природного газу, починаючи з 01.04.2017 рівними частинами строком на два роки та без нарахування відсотків, проте останнє безпідставно ухиляється від укладення зі скаржником відповідної додаткової угоди на виконання вказаного розпорядження, тому відповідачем в межах провадження у справі №916/187/17 було подано зустрічний позов про визнання укладеною додаткової угоди до договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016, який місцевим господарським судом прийнято до спільного розгляду з первісним позовом про стягнення заборгованості.

Крім того, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що 24.01.2019 останній звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням б/н від 22.01.2019 (вх.№2-373/19 від 24.01.2019) про зупинення провадження у справі №916/39/19 до набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/187/17, між тим у судовому засіданні у даній справі, яке відбулося 27.03.2019, суд першої інстанції протокольно, тобто без постановлення письмової ухвали, відмовив у задоволенні вказаного клопотання, чим порушив норми процесуального права, та в подальшому безпідставно позбавив Публічне акціонерне товариство "Одеський припортовий завод" можливості звернутися з клопотанням про об`єднання справ №916/39/19 та №916/187/17 в одне провадження, оскільки, не з`ясовуючи у відповідача про наявність у нього намірів щодо звернення з додатковими процесуальними документами або іншими доказами, закрив підготовче провадження у даній справі та призначив її до розгляду по суті.

Водночас апелянт зазначає про те, що у судовому засіданні у даній справі, яке відбулося 10.04.2019, суддя вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, зауваживши про вихід з нарадчої кімнати та оголошення рішення о 16:15 24.04.2019, при цьому протягом 10.04.2019-22.04.2019 суддя Літвінов С.В. продовжував розглядати інші справи, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, а з 22.04.2019 по 08.05.2019 вказаний суддя перебував на лікарняному та у відпустці, тому ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.05.2019 справу №916/39/19 призначено до розгляду по суті на 10.05.2019 о 15:30, відтак 10.05.2019 місцевий господарський суд всупереч приписам процесуального закону, повторно заслухавши справу, знову вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини оскаржуваного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу №39-289-19 від 08.07.2019 (вх.№2281/19/Д2 від 12.07.2019) Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Зокрема, позивач наголошує на тому, що розпорядження Кабінету Міністрів України №1018-р від 28.12.2016 "Про погодження реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не змінює строки оплати за договором постачання природного газу №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 та не є підставою для обов`язкового внесення змін до вказаного договору.

Позивач також звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що предметом спору у даній справі є стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за невиконання відповідачем умов договору постачання природного газу №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 в частині оплати вартості поставленого природного газу, при цьому наявні у матеріалах справи докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, що свідчить про обґрунтованість відмови судом першої інстанції у задоволенні заявленого відповідачем клопотання про зупинення провадження у справі №916/39/19 до набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/187/17, при цьому позивач зауважує, що рішенням Господарського суду Одеської області від 25.06.2019 позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" про стягнення основної заборгованості за договором постачання природного газу №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 у сумі 142955000 грн, а також 14976499,45 грн пені, 10356850 грн штрафу, 1526662,70 грн 3% річних і 9667538,31 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язань за вказаним договором, задоволено повністю, а у задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання укладеною додаткової угоди до договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 відмовлено.

Крім того, позивач зазначає про те, що місцевим господарським судом під час розгляду справи №916/39/19 не було допущено порушень норм процесуального права, які могли би стати підставою для скасування оскаржуваного відповідачем рішення повністю або частково.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснено сторонам про їх право в строк до 09.07.2019 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань.

У зв`язку з перебуванням судді Мишкіної М.А. у відпустці за розпорядженням керівника апарату суду №512 від 05.08.2019 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №916/39/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Південно-західного апеляційного господарського суду 05.08.2019 для розгляду апеляційної скарги у справі №916/39/19 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.08.2019 у визначеному складі суддів справу №916/39/19 прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду на 21.08.2019 о 12:00.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства, Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 21.08.2019 було оголошено перерву до 10:00 25.09.2019 шляхом постановлення протокольної ухвали.

В подальшому 12.09.2019 до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2019 у справі №916/39/19 звернувся ОСОБА_1 .

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2019 вказану апеляційну скаргу з доданими до неї документами повернуто скаржнику.

19.09.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2019 у справі №916/39/19.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.09.2019 зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2019 у справі №916/39/19 до повернення матеріалів справи з суду касаційної інстанції.

Верховним Судом ухвалою від 10.10.2019 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2019 у справі №916/39/19.

07.11.2019 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/39/19.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" на рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2019 у справі №916/39/19 та призначено розгляд даної справи на 11.12.2019 о 12:00.

У судовому засіданні 11.12.2019 представник Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" апеляційну скаргу підтримав, представник Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" висловив заперечення проти її задоволення.

11.12.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" надійшли додаткові письмові пояснення б/н від 11.12.2019 (вх.№2281/19/Д8 від 11.12.2019) та клопотання про зменшення розміру пені б/н від 11.12.2019 (вх.№2281/19/Д9 від 11.12.2019).

В силу статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи наведену норму процесуального права та беручи до уваги те, що додаткові письмові пояснення б/н від 11.12.2019 (вх.№2281/19/Д8 від 11.12.2019), які за своїм змістом є доповненнями до апеляційної скарги, подано поза межами строку, встановленого частиною першою статті 266 Господарського процесуального кодексу України, а клопотання про зменшення розміру пені б/н від 11.12.2019 (вх.№2281/19/Д9 від 11.12.2019) поза межами строку, визначеного судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, при цьому скаржник не порушує питання про поновлення або продовження вказаних процесуальних строків, вищезазначені письмові пояснення та клопотання разом з доданими до них доказами колегією суддів залишені без розгляду, про що у судовому засіданні у даній справі, яке відбулося 11.12.2019, було постановлено протокольну ухвалу.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Місцевим господарським судом встановлено, що 28.07.2016 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" ("Постачальник") та Публічним акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" ("Споживач") укладено договір постачання природного газу №193/16/ОПЗ-ПР (далі - договір №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016), відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується передати у власність Споживачу у 2016 році природний газ, а Споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 1.2 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 газ, що постачається за цим договором, використовується Споживачем виключно для власних потреб, а не для перепродажу.

У пунктах 2.1-2.4, 4.1-4.2, 5.1, 5.2, 5.4 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 сторонами узгоджено обсяги газу, що планується передати в період з 01.07.2016 по 31.07.2016 включно, фізико-хімічні показники газу, порядок його обліку, ціну за 1000 куб.м газу та загальну вартість природного газу за цим договором.

Приймання-передача газу, переданого Постачальником Споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання газу Споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу (пункт 3.4 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016).

В силу пункту 6.1 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 оплата за природний газ проводиться Споживачем виключно грошовими коштами в розмірі 100% від вартості запланованих місячних обсягів до 30 числа місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до умов пункту 7.2 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 Споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати поставлений природний газ в розмірі та порядку, передбаченому даним договором.

За умовами пункту 8.1 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Згідно з пунктом 8.2 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 у разі невиконання Споживачем умов пункту 6.1 цього договору Постачальник має право не здійснювати поставку газу Споживачу або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Споживачем пункту 6.1 цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Пунктом 10.3 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у п`ять років.

У пункті 11.3 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 сторони узгодили, що усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у пунктах 11.5, 11.6 цього договору.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.07.2016, і діє в частині реалізації газу до 31.07.2016 включно, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 12.1 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016).

На виконання даного договору Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у липні 2016 року передало, а Публічне акціонерне товариство "Одеський припортовий завод" прийняло природний газ на загальну суму 302616000 грн, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу б/н від 31.07.2016.

Вартість поставленого позивачем природного газу за договором №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 відповідачем оплачена частково у сумі 159661000 грн, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії банківських виписок по рахункам позивача б/н від 29.07.2016, б/н від 01.08.2016, б/н від 02.08.2016, б/н від 10.08.2016, б/н від 17.11.2016.

Із матеріалів справи також вбачається, що Кабінетом Міністрів України було прийнято розпорядження №1018-р від 28.12.2016 "Про погодження реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", зі змісту якого вбачається, що Кабінет Міністрів України погоджується з пропозицією Фонду державного майна України щодо реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за постачання природного газу, починаючи з 01.04.2017 рівними частинами строком на два роки та без нарахування відсотків.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 у загальній сумі 51172154,26 грн, з яких: 6356922,83 грн пені, 36308815,85 грн інфляційних нарахувань та 8506416,41 грн 3% річних.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений газ, а відтак правомірності заявлених позовних вимог про стягнення з останнього пені, інфляційних нарахувань та 3% річних, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язань за вказаним договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 є договором поставки.

Згідно з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).

Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 є належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

За умовами пункту 6.1 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 оплата за природний газ проводиться Споживачем виключно грошовими коштами в розмірі 100% від вартості запланованих місячних обсягів до 30 числа місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 передбачено, що Споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати поставлений природний газ в розмірі та порядку, передбаченому даним договором.

Як зазначалося вище, на виконання договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у липні 2016 року передало, а Публічне акціонерне товариство "Одеський припортовий завод" прийняло природний газ на загальну суму 302616000 грн, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу б/н від 31.07.2016, між тим вартість поставленого позивачем природного газу за вищезазначеним договором відповідачем сплачена лише у сумі 159661000 грн, тобто не в повному обсязі та з порушенням встановленого строку оплати, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії банківських виписок по рахунку позивача б/н від 29.07.2016, б/н від 01.08.2016, б/н від 02.08.2016, б/н від 10.08.2016, б/н від 17.11.2016.

За таких обставин, оскільки в силу пункту 6.1 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 остаточний розрахунок з Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за фактично переданий газ Публічне акціонерне товариство "Одеський припортовий завод" повинно було провести до 14.08.2016, то прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати вартості природного газу, поставленого на підставі зазначеного договору, у відповідача виникло з 15.08.2016.

З огляду на викладене, невиконання грошового зобов`язання правильно кваліфіковане місцевим господарським судом як його порушення у розумінні Цивільного кодексу України, а самого відповідача визначено таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (пункт 8.1 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016).

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Саме таку правову позицію викладено у пунктах 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.

У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62- 97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62- 97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 позивачем правомірно нараховано Публічному акціонерному товариству "Одеський припортовий завод" 36308815,85 грн інфляційних втрат за листопад місяць 2016 року - жовтень місяць 2018 року та 8506416,41 грн 3% річних за період з 20.12.2016 по 13.12.2018, при цьому, перевіривши проведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний господарський суд встановив, що вказаний розрахунок є правильним.

Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За умовами частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 8.2 договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 у разі невиконання Споживачем пункту 6.1 цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

З огляду на викладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо обґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача 6356922,83 грн пені, нарахованої за несвоєчасне виконання умов договору №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 за період з 20.12.2016 по 15.02.2017. Перевіривши поданий Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до місцевого господарського суду розрахунок пені, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правильність останнього.

Доводи скаржника про те, що позовні вимоги у даній справі фактично дублюють позовні вимоги, заявлені Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у справі №916/187/17, що зумовлює подвійне стягнення з відповідача штрафних санкцій за договором №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016, колегією суддів оцінюються критично, враховуючи наступне.

Опрацювавши відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, апеляційний господарський суд встановив, що у провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/187/17 за первісним позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод": Фонду державного майна України та Кабінету Міністрів України про стягнення основної заборгованості за договором постачання природного газу №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 у сумі 142955000 грн, а також 14976499,45 грн пені, 10356850 грн штрафу, 1526662,70 грн 3% річних і 9667538,31 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язань за вказаним договором.

Зі змісту рішення Господарського суду Одеської області від 25.06.2019 у справі №916/187/17 вбачається, що предметом позову Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у вказаній справі є вимога про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" основного боргу, штрафу, пені за період з 15.08.2016 по 19.12.2016, 3% річних за період з 15.08.2016 по 19.12.2016 та інфляційних втрат за період вересень-жовтень 2016 року, відтак, беручи до уваги те, що у даній справі позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 20.12.2016 по 15.02.2017, 3% річних за період з 20.12.2016 по 13.12.2018 та інфляційних втрат за листопад місяць 2016 року - жовтень місяць 2018 року, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги у справах №916/39/19 та №916/187/17 не є тотожними.

Стосовно доводів апелянта про те, що право вимоги про стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій за договором №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 позивач набув лише 01.04.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України №675 від 22.09.2016 "Деякі питання управління Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" затверджено статут Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

Відповідно до пункту 15 вказаного статуту засновником та єдиним акціонером товариства позивача є держава, функції з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" здійснює Кабінет Міністрів України.

28.12.2016 Кабінетом Міністрів України було прийнято розпорядження №1018-р "Про погодження реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", зі змісту якого вбачається, що Кабінет Міністрів України погоджується з пропозицією Фонду державного майна України щодо реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за постачання природного газу, починаючи з 01.04.2017 рівними частинами строком на два роки та без нарахування відсотків.

За умовами частин першої-третьої статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Отже, розпорядження Кабінету Міністрів України за своєю юридичною природою є організаційно-розпорядчим індивідуально-владним правовим актом, який адресується органам чи посадовим особам, підпорядкованим уряду, з метою вирішення оперативних завдань, при цьому розпорядження вичерпуються однократним виконанням і чинні впродовж терміну, зазначеного в них, або ж до досягнення результату, тому посилатися на них можна лише в окремих випадках.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що, видаючи розпорядження №1018-р від 28.12.2016 "Про погодження реструктуризації боргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", Кабінет Міністрів України діяв не в якості суб`єкта владних повноважень, а як єдиний акціонер товариства позивача.

Водночас колегія суддів враховує, що Статут Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не передбачає права Кабінету Міністрів України як органу управління укладати угоди від імені товариства, а тому без оформлення окремого правочину щодо внесення змін до існуючого договору у Південно-західного апеляційного господарського суду відсутні підстави вважати, що прийняття зазначеного розпорядження мало наслідком зміну строків виконання відповідачем зобов`язань за договором №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 чи звільнення контрагента позивача від відповідальності за їх порушення.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бочаров проти України" наголошує на тому, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Скаржником до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні статті 76 Господарського процесуального кодексу України доказу на підтвердження того, що сторонами у встановленому законом порядку було досягнуто згоди щодо реструктуризації заборгованості за договором №193/16/ОПЗ-ПР від 28.07.2016 шляхом внесення змін до вказаного договору, укладення окремого правочину або у будь-який інший спосіб.

Посилання апелянта на те, що 24.01.2019 останній звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням б/н від 22.01.2019 (вх.№2-373/19 від 24.01.2019) про зупинення провадження у справі №916/39/19 до набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/187/17, між тим у судовому засіданні у даній справі, яке відбулося 27.03.2019, суд першої інстанції протокольно, тобто без постановлення письмової ухвали, відмовив у задоволенні вказаного клопотання, чим порушив норми процесуального права, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки згідно зі статтею 255 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відмову у зупиненні провадження не віднесена до переліку ухвал, які можуть бути оскарженні окремо від судового рішення, а тому її постановлення протокольно не може вважатись порушенням судом норм процесуального права.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.04.2019 у справі №916/1689/18.

При цьому колегією суддів враховується, що обґрунтування відмови у задоволенні вищезазначеного клопотання міститься також безпосередньо в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, відтак Публічне акціонерне товариство "Одеський припортовий завод" не було позбавлене можливості ознайомитися з мотивами прийняття місцевим господарським судом відповідної протокольної ухвали про відмову у зупиненні провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду Одеської області у справі №916/187/17.

Доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд безпідставно позбавив Публічне акціонерне товариство "Одеський припортовий завод" можливості звернутися з клопотанням про об`єднання справ №916/39/19 та №916/187/17 в одне провадження, оскільки, не з`ясовуючи у відповідача про наявність у нього намірів щодо звернення з додатковими процесуальними документами або іншими доказами, закрив підготовче провадження у даній справі та призначив її до розгляду по суті, колегією суддів оцінюються критично, адже, беручи до уваги те, що провадження у даній справі було відкрито 11.01.2019, а підготовче провадження закрито 27.03.2019, відповідач мав достатньо часу для звернення до суду з клопотанням про об`єднання справ в одне провадження, при цьому апеляційний господарський суд зауважує, що в силу частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Посилання скаржника на те, що у судовому засіданні у даній справі, яке відбулося 10.04.2019, суддя вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, при цьому протягом 10.04.2019-22.04.2019 суддя Літвінов С.В. продовжував розглядати інші справи, а з 22.04.2019 по 08.05.2019 вказаний суддя перебував на лікарняному та у відпустці, відтак 10.05.2019 місцевий господарський суд всупереч приписам процесуального закону, повторно заслухавши справу, знову вийшов до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частини оскаржуваного рішення, апеляційним господарським судом не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, з протоколу судового засідання, яке відбулося 10.04.2019 та в якому брали участь представники обох сторін, вбачається, що суд першої інстанції протокольними ухвалами залишив без розгляду клопотання Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" про об`єднання справ №916/39/19 та №916/187/17 в одне провадження, оскільки останнє подано відповідачем після закриття підготовчого провадження, та оголосив перерву до 16:15 год 24.04.2019. Вихід суду до нарадчої кімнати для ухвалення рішення у вказаному протоколі, документі який в силу приписів статті 223 Господарського процесуального кодексу України фіксує хід проведення судового засідання, не відображений.

У зв`язку з перебуванням судді Літвінова С.В. на лікарняному та у відпустці з 22.04.2019 по 08.05.2019, судове засідання, призначене на 24.04.2019, не відбулося, тому в подальшому ухвалою суду першої інстанції розгляд справи №916/39/19 було призначено на 10.05.2019 о 15:30 год.

Відповідно до протоколу судового засідання, яке відбулося 10.05.2019, суд першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та заслухавши заключне слово учасників справи у судових дебатах, вийшов до нарадчої кімнати, повернувшись з якої оголосив вступну та резолютивну частини оскаржуваного рішення.

За таких обставин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи письмових зауважень сторін з приводу неповноти або неправильності відомостей, зазначених у протоколах судового засідання 10.04.2019 та 10.05.2019, право на подання яких у п`ятиденний строку з дня підписання відповідних протоколів передбачене статтею 224 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність скаржником своїх доводів про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, якими регламентовано порядок ухвалення судових рішень.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 10.05.2019 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 10.05.2019 у справі №916/39/19 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Публічне акціонерне товариство "Одеський припортовий завод".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 16.12.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук