ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.19 Справа № 917/1658/19

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засідання Отюгова О.І., за участю представника позивача Ковтунець Ю. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" вул. Пожарського, 3, м. Київ, 02094

до відповідача Фізичної особи - підприємця Арановича Віталія Ізрайлевича, АДРЕСА_1

про стягнення 3 817,80 грн. заборгованості,

встановив:

23.09.2019 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" до відповідача Фізичної особи - підприємця Арановича Віталія Ізрайлевича про стягнення 3 817,80 грн. заборгованості.

Ухвалою від 26.09.2019 року суд залишив позовну заяву без руху та встановив позивачу строк для усунення недоліків три дні з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

07.10.2019 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" до суду надійшло клопотання про продовження строку на усунення недоліків.

Ухвалою від 09.10.2019 року суд продовжив строк для усунення недоліків позовної заяви на 5 днів.

18.10.2019 року від позивача до суду надійшло клопотання про усунення недоліків.

Ухвалою від 21.10.2019 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

28.10.2019 року на електронну адресу суду від відповідача до суду надійшла заява, в якій відповідач вказував на те, що ним 25.10.2019 року було отримано ухвалу суду від 21.10.2019 року про відкриття провадження у справі №917/1658/19, проте самої позовної заяви з додатками до ухвали додано не було в наслідок чого відповідач позбавлений можливості надати обґрунтований відзив на позовну заяву та просить суд направити на його адресу копію позовної заяви з додатками та в електронному вигляді також.

Ухвалою від 04.11.2019 року з огляду на наявність в матеріалах справи доказів направлення відповідачу копії позову з додатками позивачем, суд роз`яснив відповідачу, що відповідно до ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи зокрема мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З метою з`ясування всіх обставин справи суд дійшов висновку про необхідність здійснення розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, з огляду на що ухвалою від 04.11.2019 року викликав учасників справи в судове засідання на 21.11.2019 року.

07.11.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову, зазначаючи, що після проведення розрахунків ТОВ "Комплекс Агромарс" надало зразок листівки та протягом березня 2017 року розташувало рекламні листівки на сплачені місця, які були їм надані. Факт розміщення рекламних листівок було зафіксовано за допомогою фото. 01.04.2017р. відповідачем на адресу реєстрації позивача було вислано поштовим відправленням два примірники Акту виконаних робіт від 01.04.2017р.. Проте зазначені акти Позивачем підписані не були, а другий примірник відповідачу не повернули. 06.09.2018 та 12.09.2018 відповідачем було додатково направлено акт виконаних робіт та фото звіти на електронну пошту Позивача з метою спонукати до завершення документального оформлення наданих послуг. Але ці листи так само були проігнорованими. Як стверджує відповідач, його зобов`язання перед позивачем виконані в повному обсязі, та будь яка заборгованість відсутня. А небажання позивача підписувати акт виконаних робіт : не можуть спричиняти для відповідача негативні наслідки.

15.11.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач вказує, що не отримував від відповідача два примірники Акту виконаних робіт від 01.04.2017 р. Стосовно фото, які містяться у додатках до відзиву відповідача, то на думку позивача, неможливо встановити де було розміщено оголошення, в наявних фото не зазначено ні вулиці, ні номеру будинку. Кому направлялися відповідачем електронні листи позивачу невідомо.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 21.11.2019 року було оголошено перерву у засіданні до 10.12.2019 року до 10 год. 30 хв.

В зв`язку з неявкою повноважного представника відповідача йому було направлено повідомлення про наступну дату слухання справи.

Відповідач двічі в судові засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі.

10.12.2019 року від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач зауважує, що відносини між позивачем та відповідачем урегульовано главою 63 ЦК України, а саме між сторонами було укладено договір надання послуг, а не договір підряду. Доказів надання рекламних місць в кількості 1818 одиниць не має, що свідчить, на думку позивача, про неналежне виконання зобов`язань відповідачем, а тому позивач наполягає на задоволенні позову.

В судових засіданнях 21.11.2019 року та 10.12.2019 року суд також заслухав пояснення представника позивача.

В судовому засіданні 10.12.2019 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив коли буде складено повне рішення, роз`яснив порядок і строки його оскарження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (позивач, замовник) згідно рахунку-фактури №22 від 21.02.2017 року було сплачено кошти Фізичній особі- підприємцю Арановичу Віталію Ізрайлевичу (відповідач) за послуги надання рекламних місць в сумі 3 817,80 грн.

Як вказує позивач, у зв`язку з не направленням відповідачем на адресу позивача акту виконаних робіт та підтвердження виконання робіт з розміщення реклами, позивач звернувся до відповідача з вимогою №100 від 25.07.2018 року щодо надання належним чином оформлених Актів виконаних робіт та підтвердження надання послуг з надання рекламних місць, однак відповіді на вимогу не отримав, що й стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на приписи ст.ст. 215-216 ЦК України, а також ст. 527 Цивільного кодексу України.

В порядку, передбаченому ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В якості доказів позивач надає копії платіжного доручення від 22.02.2017 року, рахунка-фактури № 22 від 21.02.2017 року, листа-вимоги № 100 від 25.07.2018 року, докази надсилання листа - вимоги № 100 від 23.07.2018 відповідачу (копія опису вкладення в цінний лист № 803, квитанції № 803), копію акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2017 р. по 18.05.2018р., підписаного позивачем.

Відповідач як докази надає рахунок-фактуру № 22 від 21.02.2017 року, акт від 01.04.2017 (підписаний відповідачем), скріншоти електронного листування, зразок оголошення, копії фото (арк. справи 54-60).

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України).

Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України , якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилом ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов`язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 903 ЦК України).

Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондується обов`язок замовника з її оплати.

Матеріали справи свідчать що між сторонами укладено у спрощений спосіб договір на надання послуг з надання рекламних місць.

Так, 21.02.2017 року відповідач виставив позивачу рахунок № 22 для оплати послуг з надання рекламних місць (арк. справи 24, 54)

Згідно платіжного доручення від 22.02.2017 року позивач перерахував відповідачу 3817,80 грн. з призначенням платежу "за послуги надання рекламних місць" (арк. справи 7).

Акти виконаних робіт сторонами не підписано.

Як вже вище зазначав суд, в обґрунтування позовних вимог позивач у позові посилається на приписи ст.ст. 215-216, 527 ЦК України.

Так, частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте, жодних обґрунтувань та доказів на підтвердження недійсності укладеного між сторонами правочину позивачем суду не надано, на наявність таких доказів та обставин, окрім зазначення обов`язку повернути кошти з посиланням на ст.ст. 215,216 ЦК України у позові, позивач не вказує.

Системний аналіз статей 5, 14, 46 (частина 3), 162 (частина 3 пункти 4-5) ГПК України дозволяє зробити висновок про те, що законодавець надав виключно особі право на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів та обмежив суд у повноваженнях щодо розгляду справи в межах визначеного особою предмету спору та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом відповідно до існуючих процесуальних норм. Надання суду права на ефективний судовий захист прав та інтересів особи згідно зі статтею 5 ГПК України обмежено тими способами захисту, які визначені законом або договором і відійти від цього суд може тільки з врахуванням заявленої позовної вимоги, якщо законом або договором не визначено способів захисту цивільних прав та інтересів, які були б ефективними.

Відповідно до п. 1. ст. 627 ГПК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме позивач повинен довести наявність обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги.

Матеріали справи, а саме - рахунок № 22 та платіжне доручення від 22.02.2017 р., свідчать, що сторони домовились щодо надання рекламних місць в кількості 1818 щитів.

Відповідач у відзиві зазначає, що після проведення розрахунків ТОВ «Комплекс Агромарс» надало зразок листівки та протягом березня 2017 року розташувало рекламні листівки на сплачені місця, які були їм надані.

У своїх поясненнях позивач категорично заперечує укладення між сторонами договору підряду, зазначаючи про існування правовідносин саме з договору надання послуг, фактично зобов`язань з боку відповідача надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

Позивачем не доведено стверджувальної ним обставини - підстави для повернення на підставі ст.ст. 215,216,527 ЦК України сплачених позивачем на користь відповідача коштів через невиконання зобов`язання, за яким здійснено оплату.

Також позивачем не доведено, що відповідач взяв на себе інші будь-які зобов`язання окрім надання рекламних місць в кількості 1818 щитів.

При цьому сам позивач заперечує існування між сторонами будь-яких інших, зокрема, відносин з договору підряду, тобто виконання відповідачем яких-небудь узгоджених сторонами робіт.

Позивачем не подано доказів, що між сторонами узгоджено виконання відповідачем робіт з самостійного виготовлення листівок чи безпосереднього розміщення такої продукції.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивачем, з огляду на що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232-233,237-238,240,247,251-252 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Повне рішення складено 16.12.2019 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України).

Суддя Тимощенко О.М.