СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2019 р. Справа № Б-39/126-09

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді при секретарі судового засідання: За участю представників сторін: від апелянта учасник провадження від АТ "Альфа-Банк" від інших кредиторів ліквідатор розглянувши апеляційну скаргу Мартюхіна Н.О., Геза Т.Д., Стойка О.В., Єлфімовій Ю.О. Скрипка Л.В. - довіреність №02-03/3065 від 12.12.2018; ОСОБА_1 - паспорт НОМЕР_1 від 05.03.2004; Скрипка Л.В. - довіреність №010782/19 від 21.08.2019; не з`явились; не з`явився; Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м. Київ (вх. №2460 Х/2),
на ухвалу Господарського суду Харківської області
від18.07.2019 (повний текст від 23.07.2019)
у справі№Б-39/126-09 (суддя Яризько В.О.)
за заявою боржникаФізичної особи-підприємця Полтавського Максима Михайловича, с. Малинівка, Чугуївський район, Харківська область
пробанкрутство

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі №Б-39/126-09:

- відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора Фізичної особи-підприємця Полтавського Максима Михайловича (надалі - ФОП Полтавський М.М.) - арбітражного керуючого Татіщева О.Є. про витребування майна та визнання права власності (вх. № 5304 від 28.02.2019);

- скасовано заходи забезпечення заяви ліквідатора ФОП Полтавського М.М. - арбітражного керуючого Татіщева О.Є. про витребування майна та визнання права, вжиті ухвалою суду від 28.02.2019, а саме скасовано заборону будь-яким особам, Міністерству юстиції України, його територіальним органам, суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, які утворені та діють у відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вчиняти будь-які правочини і будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер: 29760955, квартири АДРЕСА_1.

Не погодившись з постановленою ухвалою, до Східного апеляційного господарського суду звернулось Акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (надалі - АТ "Укрсоцбанк") з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі №Б-39/126-09 в частині відмови у задоволенні заяви ліквідатора про витребування майна та визнання права власності та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким:

- задовольнити заяву ліквідатора Татіщева О.Є. про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме: квартири АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дахно О.А. 09.06.2010 за реєстровим номером №861, зобов`язавши його передати ключі, технічну документацію на вищезазначену квартиру;

- визнати за Полтавським Максимом Михайловичем право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Одночасно апелянт просив зупинити дію ухвали Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі № Б-39/126-09.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, заявник посилається на порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі, обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів, скаржник зазначає наступне:

- судом не враховано, що оскільки правочин, укладений між ФОП Полтавським М.М. та фізичної особою ОСОБА_2 щодо продажу спірного заставного майна, визнано недійним за рішенням суду, у зв`язку з чим наступні правочини (вчинені першим покупцем) не створюють юридичних наслідків, тому в силу приписів п. 1 ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України останній власник майна - ОСОБА_1 повинен повернути майно за недійним правочином;

- вибуття майна з володіння власника - Полтавського М.М. відбулось не за його волевиявлення, а в силу прямої вказівки спеціального закону - Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"; при цьому, такі дії відбулись з порушенням вимог чинного законодавства, що встановлено в рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.04.2012 у справі №2011/621/2012 та зазначені обставини призвели до визнання недійсною угоди купівлі-продажу спірної квартири;

- з урахуванням наведених обставин, апелянт доводить, що майно вибуло поза межами волевиявлення його власника - боржника, а визначений законодавцем орган управління майном (ліквідатор Шинкарчук А.В.) діяв з порушенням тих повноважень, які йому були надані Законом про банкрутство для реалізації спірного майна;

- за доводами Банку, звернення ліквідатора ФОП Полтавського М.М. - арбітражного керуючого Татіщева О.Є. із заявою про витребування майна та визнання права власності стало наслідком того, що під час проведення ліквідаційної процедури в межах наданих Законом про банкрутство повноважень, встановлені обставини (визнання недійним договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2010), які зумовили необхідність вчинення дій з повернення майна у власність боржника, з метою формування ліквідаційної маси та ефективного захисту прав боржника та кредиторів у даній справі про банкрутство.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2019 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у наступному складі: Мартюхіна Н.О. - головуючий (суддя-доповідач), суддя Склярук О.І., суддя Стойка О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.08.2019 апеляційну скаргу АТ "Укрсоцбанк" на ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі №Б-39/126-09 залишено без руху; запропоновано апелянту надати до суду докази направлення апеляційної скарги кредитору ТОВ "Фінансова компанія "Фінрайт" відповідно до вимог ст. 259 ГПК України.

15.08.2019 на виконання вимог ухвали суду від АТ "Укрсоцбанк" надійшли докази направлення апеляційної скарги ТОВ "Фінансова компанія "Фінрайт".

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Укрсоцбанк" на ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі №Б-39/126-09; встановлено сторонам строк для подання відзиву з доказами його надсилання іншим учасникам справи в порядку ст. 263 ГПК України до 04.09.2019; призначено справу до розгляду на 18.09.2019 о 14:15 год.; відмовлено у задоволенні клопотання АТ "Укрсоцбанк" про зупинення дії ухвали Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі №Б-39/126-09.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу апеляційного суду 03.09.2019 від ліквідатора ФОП Полтавського М.М., арбітражний керуючий Татіщев О.Є. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд її задовольнити, ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі №Б-39/126-09 скасувати у відповідній частині та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву ліквідатора про витребування майна та визнання права власності (вх. № 5304 від 28.02.2019). За твердженням ліквідатора, оскільки рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.04.2012 у справі №2011/621/2012 було визнано недійсним правочин щодо продажу майна (договір купівлі-продажу квартири від 07.04.2010, укладений між ліквідатором банкрута Шинкарчуком А.В. та ОСОБА_2 ) та застосовано наслідки недійсності відносно зазначеного договору (правочину) купівлі-продажу від 07.04.2010, яке є чинним на даний час, тому вимога щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно пред`явлена на виконання вимог Закону про банкрутство, відповідає меті - захисту прав боржника та кредиторів у справі про банкрутство, та спрямована на досягнення основної мети ліквідаційної процедури (задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банкрута).

В письмових поясненнях, які надійшли на адресу апеляційного суду 18.09.2019 від представника ОСОБА_1 , залучений учасник провадження у справі про банкрутство виклав заперечення щодо доводів та вимог апеляційної скарги, просив суд залишити її без задоволення. Узагальнено мотивує свою юридичну позицію з посланням на наступні обставини:

- з урахуванням того, що ОСОБА_2 розрахувався за придбану спірну квартиру, кошти від продажу отримані ліквідатором Шинкарчуком А.В. та в подальшому такі кошти були перераховані ліквідатором Татіщевим О.Є. заставному кредитору АТ "Укрсоцбанк", то вказані обставини не можуть свідчити, що спірна квартира АДРЕСА_1 вибула із власності ФОП Полтавського М.М. поза його волею;

- у постанові Вищого господарського суду України від 09.02.2012 у цій справі висвітлено висновок щодо недобросовісного виконання своїх обов`язків ліквідатором ФОП Полтавського М.М. - арбітражним керуючим Шинкарчуком А.В., а отже за допущені порушення відповідні наслідки мають настати саме для особи, яка неналежним чином виконувала свої обов`язки, а не для ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем спірної нерухомості;

- оскільки АТ "Укрсоцбанк" стало відомо про порушення його прав з 09.04.2012, тобто з моменту винесення рішення районного суду у справі №2011/621/2012, а арбітражному керуючому Татіщеву О.Є. з моменту його призначення (18.11.2013), тому позовна давність з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння сплинула щонайменш у 2016 році і це є додатковою та самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви ліквідатора.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.09.2019 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №Б-39/126-09 до 02.10.2019 о 09:15 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.10.2019 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №Б-39/126-09 до 10.10.2019 о 12:15 год.; крім того, викликано у судове засідання учасника справи - ОСОБА_1 , явку якого визнано обов`язковою.

На підставі розпорядження керівника апарату суду від 09.10.2019 у зв`язку із відпусткою судді Склярук О.І., яка входить до складу колегії суддів, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №Б-39/126-09 між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2019 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: Мартюхіна Н.О. - головуючий (суддя-доповідач), суддя Геза Т.Д., суддя Стойка О.В.

10.10.2019 на адресу апеляційного суду від АТ "Укрсоцбанк" надійшли письмові пояснення, за змістом яких Банк заперечував проти прийняття заяви ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності у зв`язку з тим, що такі вимоги не заявлялись до суду першої інстанції та відповідна заява місцевим господарським судом не розглядалась.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №Б-39/126-09 до 13.11.2019 о 14:15 год.

У зв`язку з прийняттям наказу про відрядження головуючого судді Мартюхіної Н.О. на дату розгляду справи - 13.11.2019, та враховуючи положення ст. 32 ГПК України щодо незмінності сформованого складу суду, ухвалою Східного апеляційного господарського суду призначено справу №Б-39/126-09 до розгляду на 27.11.2019 о 15:00 год.

08.11.2019 на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких викладено заперечення щодо доводів та вимог заяви ліквідатора про витребування майна та визнання права власності (вх. № 5304 від 28.02.2019), а також наголошено про сплив строку позовної давності на звернення із відповідними вимогами. Крім того, у вказаних поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1, проживає там з 2010 року, наразі там же зареєстрований і мешкає у вказаній квартирі зі своєю дружиною та малолітньою дитиною.

13.11.2019 на адресу апеляційного суду від АТ "Альфа-Банк" надійшла заява про зміну кредитора в порядку правонаступництва, яка мотивована приписами ст. 52 ГПК України, а також обставинами правонаступництва з 17.09.2019 первісного кредитора АТ "Укрсоцбанк" шляхом приєднання до АТ "Альфа-Банк" в порядку Закону України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків". У вказані заяві АТ "Альфа-Банк" просить суд замінити сторону - кредитора (апелянта) у справі №Б-39/126-09 з АТ "Укрсоцбанк" на АТ "Альфа-Банк".

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.11.2019 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №Б-39/126-09 до 05.12.2019 о 12:15 год.; встановлено АТ "Альфа-Банк" строк до 05.12.2019 для надання до суду документів на підтвердження переходу прав та обов`язків АТ "Укрсоцбанк" до АТ "Альфа-Банк" та доказів надіслання клопотання про заміну кредитора іншим учасникам справи.

02.12.2019 на адресу апеляційного суду від ліквідатора ФОП Полтавського М.М. надійшли письмові пояснення, в яких арбітражний керуючий Татіщев О.Є. підтримав заяву АТ "Альфа-Банк" про зміну кредитора та просив суд її задовольнити.

03.12.2019 на адресу апеляційного суду від АТ "Альфа-Банк" надійшли документи на виконання вимог ухвали Східного апеляційного господарського суду від 27.11.2019.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, яке проводилось 05.12.2019, присутній представник апелянта - АТ "Укрсоцбанк", який одночасно являється представником АТ "Альфа-Банк", просив суд задовольнити заяву про заміну кредитора та задовольнити апеляційну скаргу, скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 в частині відмови у задоволенні заяви ліквідатора про витребування майна та визнання права власності та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити заяву.

При розгляді заяви АТ "Альфа-Банк" про зміну кредитора в порядку правонаступництва судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства, відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень якого, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" втратив чинність.

Колегією суддів встановлено, що рішенням єдиного акціонера АТ "Укрсоцбанк" від 15.10.2019 №5/2019 затверджено передавальний акт від 15.10.2019. Згідно з означеним передавальним актом внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Укрсоцбанк" правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ "Альфа-Банк". Правонаступництво щодо майна та обов`язків АТ "Укрсоцбанк" виникає у АТ "Альфа-Банк" з дати затвердження цього передавального акту загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" та рішенням єдиного акціонера АТ "Укрсоцбанк", тобто з 15.10.2019.

Відповідно до п. 11 ст. 1 Закону України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків" правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків банку, що приєднується, виникає у банку-правонаступника з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами банку, що приєднується, та банку-правонаступника. Банк-правонаступник у порядку правонаступництва набуває всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набуває обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів. Банк-правонаступник приймає за передавальним актом від Банку, що приєднується, також майно та кошти, на які накладено обтяження (у тому числі публічні) та обмеження на розпорядження (у тому числі арешти із збереженням таких обтяжень та обмежень на розпорядження).

За приписами ст. 43 Кодексу України з процедур банкрутства, у разі вибуття чи заміни кредитора у справі про банкрутство господарський суд за заявою правонаступника або іншого учасника (учасників) справи здійснює заміну такої сторони її правонаступником на будь-якій стадії провадження у справі. Усі дії, вчинені у справі про банкрутство до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Статтею 52 ГПК України унормовано, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.

З урахуванням викладених приписів законодавства та з огляду на наявні в матеріалах справи докази, розглянувши заяву АТ "Укрсоцбанк", колегія суддів дійшла висновку про її задоволення та заміну сторони у даній справі АТ "Укрсоцбанк" на його правонаступника - АТ "Альфа-Банк".

Присутній у судовому засіданні апеляційної інстанції 05.12.2019 залучений учасник провадження у справі про банкрутство - ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд залишити ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у цій справі без змін.

Уповноважені представники інших кредиторів та ліквідатор у судове засідання апеляційної інстанції, призначене на 05.12.2019 не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи всі сторони були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних учасників справи, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

Згідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги і відзиву з письмовими поясненнями, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх представників апелянта та залученого учасника справи, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.06.2009 порушено провадження у справі №Б-39/126-09 про банкрутство ФОП Полтавського М.М., інше.

Постановою Господарського суду Харківської області від 30.09.2009 боржника ФОП Полтавського М.М. - визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором призначено арбітражного керуючого Шинкарчука А.В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.11.2013, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10.12.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 27.02.2014, ліквідатором банкрута в даній справі призначено арбітражного керуючого Татіщева О.Є.

28.02.2019 ліквідатором ФОП Полтавського М.М. - арбітражним керуючим Татіщевим О.Є. подана до суду першої інстанції заява про витребування майна та визнання права власності, в якій ліквідатор просить суд:

- витребувати майно з чужого незаконного володіння, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дахно О.А. 09.06.2010 за реєстровим № 861, зобов`язавши його передати ключі, технічну документацію на вищезазначену квартиру;

- визнати за Полтавським Максимом Михайловичем ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Алуштинським МВ ГУ МВС України в Криму 25.09.1998, адреса: АДРЕСА_4 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1;

- стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ліквідатора ФОП Полтавського М.М. арбітражного керуючого - Татіщева О.Є. (паспорт: серія НОМЕР_5 , виданий Київським РВ ХМУ УМВС України в Харківській обл. 29.11.1995 р., ІПН НОМЕР_6 ) судовий збір у розмірі 5139,30 грн. за позовну заяву та судовий збір у розмірі 960,50 грн. за заяву про забезпечення позову.

Так, свої вимоги ліквідатор Татіщев О.Є. обґрунтовує з посиланням на приписи ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України та сукупність обставин, відповідно до яких спірне нерухоме майно вибуло з володіння банкрута незаконно та не з його волі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.02.2019 прийнято до розгляду заяву ліквідатора ФОП Полтавського М.М. арбітражного керуючого Татіщева О.Є. про витребування майна та визнання права власності (вх. № 5304 від 28.02.2019); залучено до участі у справі щодо розгляду заяви ліквідатора ФОП Полтавського М.М. арбітражного керуючого Татіщева О.Є. про витребування майна та визнання права власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Вказаною ухвалою також задоволено клопотання ліквідатора ФОП Полтавського М.М. - арбітражного керуючого Татіщева О.Є. про забезпечення заяви про витребування майна та визнання права власності: вжито заходи забезпечення заяви ліквідатора ФОП Полтавського М.М. - арбітражного керуючого Татіщева О.Є. про витребування майна та визнання права власності шляхом заборони будь-яким особам, Міністерству юстиції України, його територіальним органам, суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, які утворені та діють у відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вчиняти будь-які правочини і будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер: 29760955, а саме: квартири АДРЕСА_1.

Як вже зазначалось, Господарським судом Харківської області 18.07.2019 постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні заяви ліквідатора ФОП Полтавський М.М. - арбітражного керуючого Татіщева О.Є. про витребування майна та визнання права власності (вх. № 5304 від 28.02.2019), а також скасовано заходи забезпечення заяви ліквідатора про витребування майна та визнання права, вжиті ухвалою суду від 28.02.2019.

Приймаючи вказане рішення, господарський суд першої інстанції встановив, що перший покупець - ОСОБА_2 придбав спірну квартиру за 112495,16 грн. та вже через два місяці продав цю нерухомість ОСОБА_1 за 505600,00 грн. Добросовісний покупець ОСОБА_1 сплатив за придбану квартиру реальні кошти, з червня 2010 року (9 років) володіє та користується вказаною квартирою. Проте, здійснивши продаж квартири в процедурі банкрутства та отримавши кошти від реалізації майна, які перераховані в подальшому кредитору, у даному випадку ліквідатор намагається знову повернути квартиру до ліквідаційної маси та здійснити продаж квартири повторно, що суперечить як положенням Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", так і принципам справедливості. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування положень ст. 388 ЦК України до даних правовідносин суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права. Відмовляючи у задоволенні вимог арбітражного керуючого Татіщева О.Є. суд виходив з того, що ліквідатором не доведено незаконного вибуття спірного нерухомого майна з володіння банкрута та не з його волі, а отже таке майно згідно ст. 388 ЦК України не може бути витребувано від добросовісного набувача.

Заслухавши суддю-доповідача та присутніх представників учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї з письмовими поясненнями, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, переглянувши справу з урахуванням меж перегляду визначених в ст. 269 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі за текстом Закон про банкрутство).

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону про банкрутство, справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Справа №Б-39/126-09 була порушена на підставі заяви боржника ФОП Полтавського М.М., в порядку ст.ст. 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції Закону України №2343-12 від 14.05.1992, до набрання чинності з 19.01.2013 змін, внесених Законом України від 22.12.2011 № 4212-VI).

З урахуванням приписів Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 №4212-VI, в цій справі застосуванню підлягають норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції Закону від 14.05.1992 № 2343-ХІІ (зі змінами та доповненнями, що діяли до 19.01.2013) (надалі - Закон про банкрутство).

Предметом даного судового розгляду є вимога ліквідатора ФОП Полтавського М.М. - арбітражного керуючого Татіщева О.Є. про витребування з володіння громадянина ОСОБА_1 та визнання права власності на майно банкрута - квартири АДРЕСА_1, та належить на праві приватної власності вказаній особі, з підстав встановлення в судовому порядку факту того, що продаж спірного майна в ліквідаційній процедурі проведено попереднім ліквідатором банкрута - арбітражним керуючим Шинкарчуком А.В. з порушенням вимог Закону про банкрутство, а також з підстав визнання судом недійсними договору купівлі-продажу майна, укладеного між арбітражним керуючим Шинкарчуком А.В. і переможцем за результатами проведеного аукціону - ОСОБА_2 .

Згідно з преамбулою до Закону про банкрутство, він встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ст. 53 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов`язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом.

Такий порядок визначений ст. ст. 47 - 49 Закону про банкрутство (у визначеній редакції), які регулюють процедуру банкрутства суб`єкта підприємницької діяльності - громадянина.

Статті 47 - 48 Закону про банкрутство передбачають спрощений порядок провадження у справі про банкрутство суб`єкта підприємницької діяльності-громадянина, який застосовується під час ліквідації банкрута без застосування процедур розпорядження майном та санації.

Відповідно до вимог ст. 48 Закону про банкрутство, одночасно з прийняттям заяви про порушення справи про банкрутство громадянина-підприємця господарський суд накладає арешт на майно громадянина-підприємця, за винятком майна, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майна, що перебуває у заставі з підстав, не пов`язаних із здійсненням такою особою підприємницької діяльності.

Наслідки визнання громадянина-підприємця банкрутом встановлені, крім ч. 5 ст. 48 Закону про банкрутство , також і ст. 23 Закону про банкрутство.

За приписами ч. 7 ст. 47 Закону про банкрутство, яка встановлює особливості формування ліквідаційної маси банкрута - громадянина - підприємця, у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається, зокрема, майно громадянина-підприємця, на яке згідно з чинним законодавством України не може бути звернено стягнення.

Відповідно до ч. 7 ст. 48 Закону про банкрутство, продажу підлягає все майно громадянина-підприємця за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах (аукціоні), яка складається з підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмових повідомлень про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна), продажу майна (забезпеченні переходу права власності на майно боржника до покупця - учасника прилюдних торгів (аукціону)), та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів (аукціонів), складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, аукціон є правочином.

За приписами ст. 202 ЦК України, правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 328 вказаного Кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст.ст. 319, 321, 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Відповідно до ст.ст. 12, 15, 16, 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Цивільний кодекс України передбачає, зокрема, такий самостійний спосіб захисту права власності та інших речових прав, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикацію (ст. 388 ЦК України), у тому числі й від добросовісного набувача.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Віндикацією є речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

В ході розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного права на витребуване майно, позивач повинен надати суду відповідні докази.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача, на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України, пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство від 23.04.2019 у справі №Б-19/207-09.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, постановою суду від 30.09.2009 визнано ФОП Полтавського М.М. банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором призначено арбітражного керуючого Шинкарчука А.В.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.05.2012 припинено обов`язки ліквідатора ФОП Полтавського М.М. - арбітражного керуючого Шинкарчука А.В., призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Мішина С.І.

Ухвалою суду від 25.02.2013 задоволено клопотання арбітражного керуючого Мішина С.І. про звільнення його від обов`язків ліквідатора банкрута, звільнено арбітражного керуючого Мішина С.І. від обов`язків ліквідатора Фізичної особи - підприємця Полтавського М.М., призначено ліквідатором банкрута - арбітражного керуючого Строгова С.Л.

Ухвалою суду від 18.11.2013, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10.12.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 27.02.2014 у справі № Б-39/126-09 задоволено скарги ПАТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Укрсоцбанк" на дії ліквідатора, усунено арбітражного керуючого Строгова С.Л. від виконання обов`язків ліквідатора у даній справі та призначено ліквідатором банкрута Татіщева О.Є.

З матеріалів справи вбачається, що у боржника перед ПАТ "Укрсоцбанк" за Кредитними договорами №839/3/27/38/7-677 від 19.12.2007 та №839/3/27/38/7-676 від 21.12.2007 існували зобов`язання, які забезпечувались іпотекою майнових прав на незавершене будівництвом двокімнатну квартиру будівельний номер АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 21.12.2007 № 839/4/27/38/7-959 та на незавершене будівництвом квартиру будівельний номер АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки від 19.12.2007 № 839/4/27/38/7-961.

07.04.2010 за результатами проведеного аукціону з продажу майна банкрута (протокол №4 від 07.04.2010) між ліквідатором ФОП Полтавського М.М. - арбітражним керуючим Шинкарчуком А.В. та ОСОБА_2 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 Є, за ціною 112495,16 грн.

09.06.2010 ОСОБА_2 спірна квартира була продана ОСОБА_1 , на підтвердження чого укладений Договір купівлі - продажу, реєстровий номер 861.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.04.2012 у справі №2011/621/2012 задоволено позовні вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" до Полтавського М.М. та ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, застосування наслідків недійсного правочину та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначеним рішенням суду визнано Договір купівлі-продажу квартири від 07.04.2010, укладений між Полтавським М.М. та ОСОБА_2 недійсним, а також застосовано наслідки недійсності Договору (правочину) купівлі - продажу квартири від 07.04.2010, укладеного між Полтавським М.М. та ОСОБА_2 . Крім того, на задоволення вимог ПАТ "Укрсоцбанк" за Договором кредиту №839/3/27/38/7-676 від 21.12.2007 звернуто стягнення за Іпотечним договором №839/4/27/38/7-959 від 21.12.2007 на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,0 кв.м. надавши право ПАТ "Укрсоцбанк" за рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити свої вимоги у загальній сумі 614845,06 грн.

Підставою для прийняття такого рішення послугували встановлені районним судом обставини, що в момент вчинення правочину купівлі-продажу від 07.04.2010 були порушені вимоги цивільного законодавства, які полягали у недотриманні ст. 9 Закону України "Про іпотеку", котрою передбачено можливість іпотекодавця відчужувати предмет іпотеки виключно на підставі згоди іпотекодержателя. Проте, судом встановлено, що ліквідатором ФОП Полтавського М.М. - арбітражним керуючим Шинкарчуком А.В. не було отримано згоди ПАТ "Укрсоцбанк" на реалізацію предмета іпотеки - двокімнатної квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,0 кв.м., у зв`язку з чим визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 07.04.2010, укладений між Полтавським М.М. та ОСОБА_2 недійсним на підставі ст. 12 Закону України "Про іпотеку".

Як також встановлено, в постанові Вищого господарського суду України від 09.02.2012 у даній справі (розгляд клопотань АТ "Укрсоцбанк" про призначення судово-будівельної експертизи та усунення арбітражного керуючого Шинкарчука А.В. від обо в`язків ліквідатора) судом досліджено наступні обставини:

У момент укладання договорів іпотеки загальна вартість майнових прав на предмети іпотеки становила 646947,00 грн. Згідно експертного висновку, складеного у лютому 2009 загальна вартість спірного майна банкрута становила 531670,00 грн. (т.2 а.с.72, 104) За оцінкою, проведеною ліквідатором у квітні 2010 перед продажем нерухомого майна, вартість добудованих квартир зданих в експлуатацію становила 185470,95 грн. Судами попередніх інстанцій зазначено, що ліквідатор банкрута здійснив реалізацію майна банкрута, зокрема: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за 112495,16 грн., кв. 43 за 91522,88 грн. Тобто, загальна ціна продажу двох квартир банкрута склала 204018,04 грн.

Таким чином, продаж нерухомого майна банкрута було здійснено ліквідатором за ціною в 3 рази нижчою від ціни майнових прав на цю ж нерухомість.

Відповідно до п.6 ст. ст.31 Закону при реалізації своїх прав та обов`язків арбітражний керуючий зобов`язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ "Укрсоцбанк" звертався з заявою від 06.05.2010 про виключення з ліквідаційної маси нежитлового приміщення першого поверху № 1-5 в літ. "А-5", загальною площею 176,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить Полтавському М.М. та є забезпеченням виконання зобов`язань за генеральним договором про надання кредитних послуг № 805/6/18/8-105 від 13.08.2008 року (т.4 а.с. 144). Крім того, банк, як заставний кредитор, неодноразово звертався до ліквідатора банкрута Шинкарчука А.В. з запитами щодо повідомлення про заходи, які проводяться ним з нерухомим майном банкрута, надання копій документів щодо продажу нерухомості (т.5 а.с. 7-9).

Однак, в порушення п. 6 ст. ст. 31 Закону ліквідатор банкрута не надав відповіді на запити та заяви банку, оскільки, відомості про повідомлення банка як заставного кредитора про оцінку та продаж нерухомого майна в матеріалах справи відсутні. Така недобросовісність дій ліквідатора позбавила банк можливості своєчасного оскарження проведеної оцінки майна.

З урахуванням викладених вище обставин, Вищий господарський суд України скасував рішення судів попередніх інстанції та передав справу на новий розгляд до Господарського суду Харківської області для повного та всебічного встановлення всіх обставин справи.

При цьому, за результатами нового розгляду, з урахуваннмя висновків Вищого господарського суду України, ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.05.2012 припинено обов`язки ліквідатора ФОП Полтавського М.М. арбітражного керуючого Шинкарчука А.В.; призначено ліквідатором арбітражного керуючого Мішина С.І.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку із неналежним виконання обов`язків ліквідатора ФОП Полтавського М.М. - арбітражного керуючого Шинкарчука А.В. майно банкрута - квартира за адресою: АДРЕСА_1 вибуло із власності банкрута з порушенням вимог Закону - за заниженою вартістю, тому зазначені обставини підтверджують порушення прав та інтересів боржника і кредиторів у даній справі про банкрутство саме діями ліквідатора Шинкарчука А.В.

Верховним Судом у постанові від 27.11.2018 у справі №904/6495/13 викладено наступну правову позицію: у процедурі банкрутства майно боржника вибуває з володіння власника (органу управління боржником) в момент введення ліквідаційної процедури та з призначенням ліквідатора до нього переходять права органу управління боржником.

За висновком Верховного Суду, вибуття майна з володіння власника (банкрута) відбувається не за його волевиявленням, а в силу прямої вказівки спеціального закону. Обмежуючи таким чином права власника на володіння майном, законодавець одночасно зобов`язує ліквідатора діяти добросовісно, розсудливо, обґрунтовано, у межах та у спосіб що передбачені Конституцією та законодавством про банкрутство.

Встановлення порушення порядку підготовки та проведення аукціону та визнання в судовому порядку недійсним правочину з продажу майна боржника у ліквідаційній процедурі очевидно підтверджує вихід ліквідатора за межі принципів добросовісності та законності, передбачених Законом про банкрутство, та означає порушення ним тих повноважень розумного власника, якими наділив його законодавець в момент введення ліквідаційної процедури.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.12.2014 у справі №6-140цс14, за положеннями ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Як спосіб захисту порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, законодавець визначає предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387 та 388 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм законодавства слідує, що добросовісність набувача не виключає можливості витребування у нього майна власником, статус набувача майна як добросовісного у разі витребування власником майна з його володіння не змінюється.

При цьому, колегія суддів зауважує, що здійснення ліквідатором - арбітражним керуючим права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених Законом про банкрутство, не є вираженням волі власника майна - в даному випадку ФОП Полтавського М.М., на вибуття такого майна з володіння банкрута (аналогічний висновок про застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 21.06.2018 у справі №927/939/17 та від 01.08.2018 у справі №908/431/14).

Враховуючи викладене, оскільки судом встановлено, що перший покупець ОСОБА_2 набув право на зазначений вище об`єкт нерухомості на підставі незаконого правочину - Договору купівлі-продажу від 07.04.2010, тому вибуття вищевказаного об`єкта нерухомості в подальшому у власність ОСОБА_1 відбулося не з волі власника нерухомості ФОП Полтавського М.М., а виключно у зв`язку із неправомірними діями ліквідатора банкрута - арбітражного керуючого Шинкарчука А.В., повноваження якого були припинені на підставі ухвали суду першої інстанції від 29.05.2012.

Судом апеляційної інстанції також взято до уваги, що спірне нерухоме майно було придбане першим покупцем ОСОБА_2 у межах справи про банкрутство ФОП Полтавського М.М. на торгах (аукціоні), проведеного з дотриманням порядку, встановленого чинним законодавством. Наведений висновок виходить з того, що Банк не оскаржував результати проведеного аукціону з реалізації нерухомого майна банкрута, і такі результати не визнавались в судому порядку недійсними.

Згідно положень ЦК України володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження.

В судових засіданнях апеляційної інстанції присутній учасник провадження у справі про банкрутство ОСОБА_1 зазначав, що проживає в АДРЕСА_1 з вересня 2010 року, на даний час він мешкає у спірній квартирі с дружиною та малолітньою дитиною (7 місяців). При купівлі цієї нерухомості він співпрацював з ріелтором, який займався пошуком житла на його замовлення та оформленням всіх необхідних документів з продавцем квартири - ОСОБА_2 . Обставини, що спірна квартира знаходилась в іпотеці, була придбана попереднім власником ОСОБА_2 в процедурі банкрутства на аукціоні, як вказує ОСОБА_1 йому невідомі. Правомрність та чистоту правовстановчих документів та правочину, наявність та відсутність заборон, арештів, обтяжень було перевірено нотаріусом, у зв`язку з чим в нього не існувало будь-яких сумнівів у правомірності придбання житла.

Дослідженими матеріалами справи підтверджується, що залучений учасник провадження у справі про банкрутство - покупець спірної квартири ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, при цьому в силу ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Як також вставнолено, після продажу арбітражним керуючим Шинкарчуком А.В. нерухомого майна банкрута ОСОБА_2 за заниженою вартістю (112495,16 грн.) вже через два місяці ОСОБА_1 спірне майно за 505600,00 грн. та сплатив реальні кошти (вартість яких приблизно відповідає розміру вартості майнових прав Банку на предмети іпотеки), з червня 2010 року (9 років) останній володіє та користується вказаною квартирою.

Із наданої ОСОБА_1 довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 18.09.2019 (а.с. 196, т. 22а) судом апеляційної інстанції з`ясовано, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 .

В матералалх справи містяться письмові пояснення мешканців будинку, розташованого в АДРЕСА_1: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в яких зазначено, що ОСОБА_1 є їх сусідом та дійсно проживає у вказаному будинку з середини 2010 року.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у даному випадку обставини справи щодо витребування майна слід розглядати через застосування норм цивільного законодавства з урахуванням особливостей положень Закону про банкрутство, а також з врахуванням вимог Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", статтею 17 якого передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судова колегія зазначає, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

У даному конкретному випадку задоволення судом заяви ліквідатора про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України та визнання права власності на це майно за Полтавським М.М. буде свідчити втручання держави у право мирного володіння ОСОБА_1 своїм майном.

Розглядаючи у даній справі питання співвідношення речового способу захисту, встановленого ст. 388 ЦК України, із правом на мирне володіння майном залученим учасником ОСОБА_1 (Перший протокол до Конвенції), колегія суддів враховує наступне.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У даному конкретному випадку задоволення судом заяви ліквідатора про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України та визнання права власності на це майно за Полтавським М.М. буде свідчити втручання держави у право мирного володіння ОСОБА_1 своїм майном.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальних принципів міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

У даному випадку ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку за відплатним договором, спірні правовідносини не зачіпають інтересів суспільства, а виникли лише з обставин неналежного виконання обов`язків колишнього ліквідатора ФОП Полтавського М.М. - арбітражного керуючого Шинкарчука А.В. при реалізації майна боржника у даній справі про банкрутство (не надав можливість Банку ознайомитись із звітом про оцінку нерухомого майна і не отримав згоди на реалізацію такого майна, що, за висновком Вищого господарського суду України в постанові від 09.02.2012 у цій справі стало наслідок реалізації ліквідаційної маси за заниженою вартістю), а тому право на "мирне володіння майном" гр. ОСОБА_1 підлягає захисту на підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції наголошує, що добросовісний набувач - ОСОБА_1 проживає у вказані квартирі протягом 9 років, а наразі мешкає там зі своєю дружиною та малолітньою дитиною (7 місяців), які зареєстровані за вказаною адресою.

При цьому, ані ліквідатор Татіщева О.Є. з моменту свого призначення (18.11.2013), ані Банк, з моменту як йому стало відмомо про обставини неправомірної поведінки колишнього ліквідатора банкрута - арбітражного керуючого Шинкарчука А.В. та визнання недійсним Договору купілі-продажу квартири, укладеного з першим покупцем ОСОБА_2 , розподіливши кошти від реалізації ліквідаційної маси і достеменно знаючи про обставини вибуття майна з власності банкрута, до 28.02.2019 не порушували питання про витребування цього майна з власності третіх осіб та не звертались з відповідними вимогами до суду.

Суд апеляційної інстанції вважає, що у випадку задоволення вимоги про витребування майна боржника із володіння ОСОБА_1 , навіть не йде мова про можливість отримати справедливу сатисфакцію, що порушує справедливий баланс, який має бути дотриманий, адже позбавлення права власності без сплати суми її вартості становить непропорційне втручання в право на "мирне володіння майном".

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 (заяви № 29458/04 та № 29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом №475/97-ВР від 17.07.1997.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою знайшла відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

За встановлених обставин даної справи судом з`ясовано, що наслідки незаконних дій ліквідатора, що були вчинені арбітражним керуючим Шинкарчуком А.В. під час первісного продажу майна банкрута не можуть порівнюватись з тим індивідуальним та надмірним особистим тягарем ОСОБА_1 , оскільки такі наслідки призведуть до фактичного виселення добросовісного набувача та його сімї, в тому числі з малолітньою дитиною, з правомірно придбаного житла без будь-якої компенсації понесених збитків.

Фактично особу (добросовісного набувача) та членів його сімї буде позбавлено права на житло, що обєктивно є неспіврозмірним наслідкам задоволення вимог ліквідатора, який подає свою заяву через значний сплив строку після продажу майна - 9 років та обґрунтовує свою заяву з посиланням на незаконність дій попереднього ліквідатора боржника.

Доводи апелянта щодо необхідності застосування при розгляді даної справи правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 01.08.2018 у справі №908/431/14 та від 21.06.2018 у справі №927/939/17 про витребування майна боржника із володіння іншої особи беззаперечно враховуються судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи. В той же час вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи повинні встановити, окрім того чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, але й наявність підстав для втручання держави в мирне володіння особою своїм майном та дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Колегія суддів також враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Особа-1, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. У вказаній справі Суд зазначив, що заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17.11.2016).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Отже, задоволення вимог заяви ліквідатора Татіщева О.Є. про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем, та визнання право власності на це майно за банкрутом, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

З урахуванням викладених обставин справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даному випадку поновлення порушених прав кредиторів та банкрута має відбуватись шляхом покладенням відповідальності на особу, яка допустила відповідні порушення, а не покладенням надмірного тягаря відповідальності на іншу особу, яка є добросовісним набувачем квартири. Тому застосування положень ст. 388 ЦК України до цих правовідносин буде таким, що суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Крім того, в процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, у відзиві на апеляційну скаргу представник залученого учасника у справі - ОСОБА_1 посилався на пропуск ліквідатором ФОП Полтавського М.М. - арбітражним керуючим Татіщевим О.Є. строку позовної давності на звернення з вимогами про витребування майна та визнання права власності.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином оскільки у даній справі не встановлено порушення прав ОСОБА_1 та відсутні підстави для задоволення заяви ліквідатора про витребування майна та визнання права власності, тому Східний апеляційний господарський суд не застосовує в цьому випадку позовну давність.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, посилання скаржника на те, що ухвала суду першої інстанції винесена з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду про те, що позбавлення права власності особи на майно у даній справі призвиде до недотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваній судовій ухвалі висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга АТ "Укрсоцбанк" (правонаступником якого є АТ "Альфа-Банк") не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі №Б-39/126-09 підлягає залишенню без змін.

Відмова у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до приписів ст. 129 ГПК України є підставою для віднесення судового збору за її подання на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 271, 276, 277, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Замінити сторону (кредитора) у справі №Б-39/126-09 з Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, ) на його правонаступника - Акціонерне товариство "Альфа-Банк" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, ).

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк") на ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі №Б-39/126-09 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.07.2019 у справі №Б-39/126-09 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Т.Д. Геза

Суддя О.В. Стойка

(У судовому засіданні 05.12.2019 проголошено вступну та резолютивну частину постанови. Повний текст складено 16.12.2019).