ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2019 р. Справа №914/1517/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Мирутенка О.Л.,

секретар судового засідання Федорів Н.В.

розглянув апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національної акціонерної компанії Нафтогаз України від 17.10.2

019 за № 14/5-135-19

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.09.2019 (повний текст ухвали 30.09.2019, суддя Гоменюк З.П.) за скаргою на дії державного виконавця Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області у виконавчому провадженні про стягнення коштів згідно наказу

у справі № 914/1517/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача Комунального підприємства Сокальської міської ради Сокальтеплокомуненерго, Львівська область, м. Сокаль

про стягнення 494802,7 грн. пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань за неналежне виконання грошового зобов`язання

представники сторін в судове засідання не з`явилися.

12.09.2019 до Господарського суду Львівської області звернулося Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України» (надалі АТ «НАК «Нафтогаз України») із скаргою на дії державного виконавця відділу Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, за результатами розгляду якої просило визнати неправомірними дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій та зобов`язати начальника відділу, якому підпорядкований державний виконавець, своєю постановою скасувати постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №59264903 (а.с. 43-49, т.2).

Вказана заява мотивована тим, що боржник є учасником процедури врегулювання заборгованості згідно Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» і включений до відповідного реєстру, а у рішенні суду від 28.11.2018 у даній справі чітко зазначені періоди та суми невчасно сплаченого основного боргу, власне на який і нараховані штрафні та фінансові санкції і компенсації, на які, на переконання скаржника, не розповсюджується дія вищезазначеного Закону, а, відповідно, і п.10 ч.1, 4 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25.09.2019 у даній справі за результатами розгляду вищезазначеної скарги було прийнято наступні рішення:

1) в частині скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій зі стягнення 4383,64 грн. судового збору провадження закрито;

2) в частині скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» про зобов`язання начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, скасувати своєю постановою постанову державного виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення 4383,64 грн судового збору провадження закрито;

3) в задоволенні решти скарги відмовлено.

Вказана ухвала мотивована наступним:

1) нормами ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік заборгованості, виконавче провадження за якою підлягає зупиненню. Вказана норма не підлягає розширеному тлумаченню, а сума судового збору не належить до видів заборгованості, щодо стягнення яких можливо зупиняти виконавчі дії на підставі п.10 ч.1 ст.34 та ч.4 ст.34 Закону. Відтак, доводи скаржника щодо неправомірного зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення з боржника судового збору є обґрунтованими. Після звернення стягувача до суду зі скаргою на дії органу ДВС боржник сплатив судовий збір повністю в розмірі 4383,64 грн, на підтвердження чого боржник та державний виконавець подали суду копії відповідного платіжного доручення, що є підставою для закриття провадження за скаргою на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України;

2) оскаржувана постанова в частині зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу у даній справі про стягнення 107156,29 грн. пені, 42530,40 грн. трьох процентів річних та 181680,62 грн. інфляційних втрат була винесена державним виконавцем відповідно до законодавства, оскільки на час її прийняття суб`єктний склад сторін виконавчого провадження та природа заборгованості відповідали критеріям, визначеним у п.10 ч.1 та ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, дана постанова в цій частині кореспондувала приписам ч.6 ст.35 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вчинення виконавчих дій було зупинено до виключення боржника з реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Дану ухвалу оскаржило АТ «НАК «Нафтогаз України» з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, у зв`язку з чим просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою задоволити скаргу на дії державного виконавця. Позивач покликається на наступне:

1) законодавець, вносячи доповнення до Закону України «Про виконавче провадження», у п.10 ч.1, 4 передбачив зупинення вчинення виконавчих дій на період врегулювання заборгованості згідно Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». У спірній ситуації зупинення вчинення виконавчих дій здійснено на невизначений період в результаті чого судове рішення не виконується, що суперечить ст.129-1 Конституції України;

2) при вирішенні скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» слід застосувати постанову Вищого господарського суду України від 04.02.2014 у справі №905/2000/13, яка прийнята із врахуванням позиції Конституційного Суду України від 13.12.2012 у справі № 1-26/2012;

3) у рішенні суду від 28.11.2018 у даній справі, на підставі якого виданий наказ, чітко зазначено, що стягувана заборгованість не врегульовується нормами Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» і має бути примусово стягнута на загальних підставах.

Комунальне підприємство Сокальської міської ради (надалі КП) «Сокальтеплокомуненерго» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило доводи апеляційної скарги та просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін. При цьому, воно зазначило, що:

1) місцевий господарський суд правомірно вказав, що з аналізу ч.4 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що виконавче провадження з передбаченої п.10 ч. 1 ст. 34 цього Закону підстави може бути зупинене лише щодо стягнення заборгованості (в тому числі і пені, інфляційних нарахувань, процентів річних) за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 також і для виробництва теплової енергії. При цьому така заборгованість не повинна бути реструктуризованою. Скаржником не надано жодних доказів для спростування позиції суду в цьому питанні;

2) скаржником не надано жодних спростувань позиції суду щодо помилкового ототожнення скаржником вимог, яким має відповідати заборгованість для можливості зупинення виконавчого провадження щодо її стягнення, передбачених ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», та вимог, яким має відповідати заборгованість для можливості нарахування пені, інфляційних нарахувань, 3% річних, передбачених ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»;

3) скаржник на свій розсуд трактує ст. 129-1 Конституції України, оскільки державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження у відповідності до порядку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження»;

4) посилання скаржника на рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 у справі № 1-26/2012 та постанову Вищого господарського суду від 04.02.2014 у справі № 905/2000/13 є безпідставними, оскільки стосується положень Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», а МКП «Сокальтеплокомуненерго» не перебуває в Реєстрі підприємств паливно-енергетичного комплексу, а відповідно підстав для зупинення виконавчого провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» немає;

5) позивач безпідставно посилається на рішення суду від 28.11.2018 у даній справі, на підставі якого видано наказ, оскільки в цьому рішенні немає жодної вказівки на те, що його виконання не може бути зупиненим в порядку п. 10 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»;

6) щодо стягнення судового збору в сумі 4383,64 грн за наказом № 914/1517/18, то він є оплаченим в повному обсязі згідно платіжного доручення №546 від 23.09.2019.

У своєму відзиві відповідач просив апеляційний розгляд даної справи провести без участі його представника.

Сокальський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області подав пояснення на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін. Орган ДВС також клопотав про проведення апеляційного розгляду даної справи без участі його представника.

Сторони та орган ДВС не забезпечили явку своїх представників в судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судових засідань у даній справі.

Зважаючи на клопотання відповідача та органу ДВС, а також на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також на те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо завершити без представників сторін та органу ДВС.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши подані сторонами доводи та докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали, з огляду на наступне:

14.08.2019 ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з КП «Сокальтеплокомуненерго» 494802,70 грн. пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань за неналежне виконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов укладеного між сторонами договору позивач передав у власність відповідача протягом січня-червня, вересня-грудня 2015 року природний газ на загальну суму 6992661,11 грн., а відповідач здійснив оплату переданого газу несвоєчасно та не виконав зобов`язання у строк, визначений договором.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.11.2018 у справі №914/1517/18, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 26.03.2019 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.07.2019, з КП «Сокальтеплокомуненерго» стягнуто на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 107156,29 грн. пені, 42530,40 грн. трьох процентів річних, 181680,62 грн. інфляційних втрат та 4383,64 грн. судового збору; в решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що вартість природного газу, поставленого відповідачу у січні-червні, вересні-листопаді та частково у грудні 2015 року оплачено відповідачем до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а тому нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати за несвоєчасну оплату природного газу, яка мала місце до 30.11.2016, підлягають списанню згідно з ч.3 ст.7 Закону. Решта позовних вимог в частині стягнення з відповідача 178593,82 грн. пені, 181680,62 грн. інфляційних втрат та 42530,40 грн. трьох процентів річних, нарахованих у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем заборгованості за отриманий у грудні 2015 року природний газ, яка залишалась непогашеною станом на 30.11.2016, є обґрунтованими та не підлягають списанню відповідно до вищезгаданого Закону. Також суд вважав за можливе та допустиме зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, до 107156,29 грн.

19.04.2019 Господарським судом Львівської області видано наказ про стягнення з КП «Сокальтеплокомуненерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» вищезазначених сум.

15.05.2019 вказаний наказ було пред`явлено стягувачем до виконання.

04.06.2019 державним виконавцем Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59264903, постанову про приєднання виконавчого провадження №59264903 до зведеного виконавчого провадження №50507827 та постанову про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі п.10 ч.1 ст. 34 та ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження».

Наявним в матеріалах справи повідомленням Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про включення до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (номер особового запису в реєстрі 101 від 18.07.2017, наказ Мінрегіону від 18.07.2017 за №174) засвідчено, що КП «Сокальтеплокомуненерго» внесено до реєстру, та підтверджено його участь у процедурі врегулювання заборгованості згідно з Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Зважаючи на наведене, державний виконавець зупинив вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу №914/1517/18 до виключення боржника з реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Платіжним дорученням №546 від 23.09.2019, копії якого долучені до заперечень на скаргу, боржник сплатив на користь стягувача 4383,64 грн судового збору з призначенням платежу «по договору №2134/15-БО-21 від 05.12.2014 (судова справа №914/1517/18, виконавче провадження №59264903)».

Відповідно до ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.1 ст.327 ГПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Порядок виконання судових рішень визначено Законом України «Про виконавче провадження», який, серед іншого, передбачає також інститут зупинення вчинення виконавчих дій.

Так, згідно п.10 ч.1 ст.34 вказаного Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», її дочірня компанія «Газ України», Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз», постачальники електричної енергії, а боржниками підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).

За нормами ч.6 ст.35 вказаного Закону, у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до виключення боржника з реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». У разі поновлення виконавчого провадження, зупиненого на підставі пункту 10 частини першої статті 34 цього Закону, виконавче провадження повторному зупиненню з цих підстав не підлягає.

Оскаржуваною постановою вчинення виконавчих дій було зупинено саме на підставі п.10 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження».

Як було зазначено вище, боржник у справі є підприємством, яке виробляє, транспортує та постачає теплову енергію; підприємство включене до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»; стягувачем у виконавчому провадженні є Акціонерна компанія «Нафтогаз України». Таким чином, суб`єкти виконавчого провадження у даній справі відповідають встановленим п.10 ч.1 ст.34 Закону вимогам для можливості зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях, учасниками яких вони є.

Згідно з ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 10 частини першої цієї статті, зупиняється у частині стягнення заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (з урахуванням суми неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), крім заборгованості, раніше реструктуризованої (розстроченої та/або відстроченої), у тому числі згідно з рішенням суду.

Судовими рішеннями та матеріалами справи №914/1517/18 підтверджено те, що природний газ, який за умовами укладеного між сторонами договору міг використовуватися боржником виключно для виробництва теплової енергії, було поставлено відповідачеві протягом січня-червня та вересня-грудня 2015 року, про що свідчать відповідні акти приймання-передачі, тобто станом на 01.07.2016 такий природний газ було спожито та використано боржником для виробництва теплової енергії. В матеріалах справи відсутні докази того, що присуджена до стягнення заборгованість була будь-яким чином реструктуризована, в тому числі і згідно з рішеннями суду.

Відповідно до правової позиції, яку займає Верховний Суд у постановах від 19.11.2019 у справі №914/1518/18, від 02.05.2018 у справі №917/1353/16, від 11.04.2018 у справі №922/823/14 та від 10.04.2018 у справі №922/1556/14, включення боржника до Реєстру та стягнення з підприємства заборгованості за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 є цілком достатніми умовами для зупинення виконавцем вчинення виконавчих дій на підставі пункту 10 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегією суддів відхиляються доводи скаржника про те, що оскаржувана ухвала Господарського суду Львівської області тягне за собою неможливість виконання судового рішення у даній справі та суперечить ст. 129-1 Конституції України. Як було зазначено вище, оскаржувану ухвалу суд постановив на підставі положень Закону України «Про виконавче провадження» та підтримав постанову державного виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій на строк, який встановлений цим Законом.

Покликання скаржника на рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 у справі № 1-26/2012 та постанову Вищого господарського суду України від 04.02.2014 у справі № 905/2000/13 колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вони стосуються положень Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», в той час як спірна ситуація внормовується положеннями Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Зупинення вчинення виконавчих дій згідно вказаних Законів є окремими та самостійними підставами.

Стосовно доводів скаржника про те, що у рішенні Господарського суду Львівської області від 28.11.2018 у даній справі зазначено, що стягувана заборгованість не врегульовується нормами Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» і має бути примусово стягнута на загальних підставах, то суд вважає, що скаржник допустив помилкове ототожнення вимог, яким має відповідати заборгованість для можливості зупинення виконавчого провадження щодо її стягнення, передбачених ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», та вимог, яким має відповідати заборгованість для можливості нарахування пені, інфляційних нарахувань, 3% річних, передбачених ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Так, ч.3 ст.7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який набрав чинності 30.11.2016, визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

В рішенні Господарського суду Львівської області від 28.11.2018 враховано дані положення та відмовлено у стягненні пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість за природний газ, яка була погашена до набрання чинності цим Законом та стягнено пеню, 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на заборгованість, що не була погашена станом на 30.11.2016.

Законом України «Про виконавче провадження» регулюється порядок примусового виконання судових рішень та, як було зазначено вище, ч.4 ст. 34 цього Закону, пов`язує можливість зупинення вчинення виконавчих дій по стягненню заборгованості з фактом споживання (використання) природного газу станом на 01.07.2016 безвідносно до дати погашення заборгованості за поставлений газ.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що оскаржувана постанови органу ДВС в частині зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу №914/1517/18 про стягнення 107156,29 грн. пені, 42530,40 грн трьох процентів річних та 181680,62 грн. інфляційних втрат була винесена державним виконавцем відповідно до законодавства.

Стосовно закриття провадження в частині скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій зі стягнення 4383,64 грн судового збору та про зобов`язання начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, скасувати своєю постановою постанову державного виконавця про зупинення вчинення виконавчих дій в частині стягнення 4383,64 грн судового збору, судова колегія зазначає таке:

Нормами ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік заборгованості, виконавче провадження за якою підлягає зупиненню. Вказана норма не підлягає розширеному тлумаченню, а сума судового збору не належить до видів заборгованості, щодо стягнення яких можливо зупиняти виконавчі дії на підставі п.10 ч.1 ст.34 та ч.4 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження». Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2018 у справі №922/669/17 та від 02.05.2018 у справі №923/356/16.

Зважаючи на наведене, місцевий господарський суд вірно зазначив про те, що зупинення вчинення виконавчих дій на підставі п.10 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження» в частині стягнення судового збору є необґрунтованим.

Однак, після звернення стягувача до суду зі скаргою на дії органу ДВС, боржник сплатив судовий збір повністю в розмірі 4383,64 грн, про що свідчить наявне в матеріалах справи платіжне доручення (а.с. 84-85, т.2).

Зважаючи на наведене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність предмета спору у цій частині та наявність підстав для закриття провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України (із врахуванням правової позиції Верховного Суду щодо можливості застосування положень п.2 ч.1 ст.231 ГПК України при розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час виконання судового рішення, викладеної у постановах від 20.03.2018 у справі №922/3598/14 та від 04.04.2018 у справі № 922/483/13-г).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, як такої, що постановлена відповідно до обставин справи та з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.09.2019 у справі №914/1517/18 залишити без змін, а апеляційну Акціонерного товариства Національної акціонерної компанії Нафтогаз України без задоволення.

Судовий збір за перегляд ухвали в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст. 287, 288 ГПК України.

Матеріали справи повернути до Господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови складено 13.12.2019.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя О.Л. Мирутенко