ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2019м. ДніпроСправа № 904/4848/19

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.

за участю секретаря судового засідання Ільєнко Д.Ю.

та представників:

від позивача: Касьяненко Д.С.;

від відповідача: Даниленко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Неохим В" (м. Суми)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" (м. Нікополь, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 01/883 від 29.01.2018 у розмірі 67 973 грн. 93 коп. Суддя

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Неохим В" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 01/883 від 29.01.2018 у загальному розмірі 67 973 грн. 93 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 62 280 грн. 00 коп. - основний борг;

- 5 228 грн. 11 коп. - пеня;

- 465 грн. 82 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 01/883 від 29.01.2018 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем 12.07.2019 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 62 280 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 6.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 13.07.2019 по 11.10.2019 в сумі 5 228 грн. 11 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 13.07.2019 по 11.10.2019 в сумі 465 грн. 82 коп.

Ухвалою суду від 23.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено її розгляд по суті за правилами спрощеного позовного провадження на 06.11.2019.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 49371/19 від 29.10.2019) про участь його представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 29.10.2019 задоволено клопотання позивача про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Від відповідача засобами електронного зв`язку надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 50422/19 від 05.11.2019), який в подальшому надійшов в оригіналі (вх. суду №50830/19 від 06.11.2019 та вх. суду № 52648/19 від 15.11.2019), в якому він визнав позовні вимоги позивача у повному обсязі та просив суд розстрочити виконання судового рішення строком на шість місяців з дня ухвалення такого рішення зі сплатою щомісячно - 11 329 грн. 00 коп., посилаючись на слідуюче:

- відповідач не заперечує проти позовних вимог позивача, але звертає увагу суду, що тільки непередбачені обставини призвели до невиконання умов договору поставки № 01-883 від 29.01.2018;

- з моменту укладення договору відповідач своєчасно та в повному обсязі виконував договірні зобов`язання щодо сплати вартості товару;

- 18.06.2019 приватним виконавцем Теличко В.А. за заявою стягувача відкрито виконавче провадження з виконання ухвали суду від 08.04.2019 у справі № 904/1383/19 про накладення арешту на майно Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" та грошові кошти, що містяться на всіх рахунках та будь-яких інших існуючих рахунках або тих, що можуть бути відкриті Товариством з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" у майбутньому, в межах суми 5 819 037 грн. 56 коп.;

- відповідач вживає всіх можливих заходів щодо зняття арешту з банківських рахунків підприємства та погашення кредиторської заборгованості Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб";

- на даний час сума заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" становить вже менше 100 000 грн. 00 коп.;

- газопостачальна компанія ТОВ "ЦГК" припинила транспортування газу відповідачу, що призвело до вимушеної зупинки виробництва;

- відповідач втратив можливість вести господарську діяльність, здійснювати виробництво трубної продукції, виплачувати працівникам заробітну плату та здійснювати інші виплати, і як наслідок, опинився в глибокій економічній кризі;

- на теперішній час рахується велика кредиторська заборгованість, що відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом" є підставою для банкрутства підприємства;

- відповідач вживає всіх можливих заходів щодо відновлення платоспроможності та можливості розрахунків з кредиторами, а саме: веде роботу з контрагентами по поверненню дебіторської заборгованості, значно скоротив Фонд оплати праці, здає вільні приміщення в оренду та отримує дохід.

Судове засідання 06.11.2019 не відбулось через відключення серверу КП "Діловодство спеціалізованих судів" 06.11.2019 з 12:00 год. по 17:45 год., у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні Господарського суду Дніпропетровської області, що підтверджується актом Господарського суду Дніпропетровської області № 15/19 від 06.11.2019 (а.с.83).

У зв`язку з вказаними обставинами, ухвалою суду від 06.11.2019 призначено судове засідання на 11.12.2019.

Від позивача надійшло клопотання (вх. суду № 52894/19 від 18.11.2019) про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у якому він просив суд забезпечити проведення судового засідання, що призначене на 11.12.2019 о 11:15 год., а також інші судові засідання, що будуть проводитися у даній справі в режимі відеоконференції; доручити проведення відеоконференції Господарському суду Сумської області або Сумському окружному адміністративному суду за участю позивача.

Листом суду від 18.11.2019, який направлений на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Неохим В" повідомлено, що у зв`язку із перебуванням судді Фещенко Ю.В. у відпустці у зв`язку із навчанням з 12.11.2019 по 21.11.2019 та щорічній основній відпустці з 22.11.2019 по 29.11.2019 питання, щодо розгляду клопотання буде вирішено після закінчення відпустки.

Від позивача надійшла заява (вх. суду № 52897/19 від 18.11.2019) про уточнення позовних вимог, в якій він просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. 00 коп. - заборгованість за переданий товар, 465 грн. 82 коп. - 3% річних та 5 228 грн. 11 коп. - пені, посилаючись на те, що 12.11.2019 відповідачем частково було погашено заборгованість за переданий товар в сумі 12 280 грн. 00 коп. та станом на 15.11.2019 основний борг складає 50 000 грн. 00 коп.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог, зокрема, до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи, що перше судове засідання було призначено на 06.11.2019, а заяву подано 18.11.2019, вказана заява не може бути прийнята до розгляду судом, як заява про зменшення розміру позовних вимог. В той же час, подальший розгляд даної справи судом буде здійснюватися з урахуванням повідомлених у ній обставин та з урахуванням долученого до заяви доказу часткової оплати.

Ухвалою суду від 02.12.2019 задоволено клопотання позивача про його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання 11.12.2019 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 11.12.2019 виклав зміст позовних вимог, навів доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.12.2019 визнав позовні вимоги позивача у повному обсязі, але просив суд розстрочити виконання рішення суду на 6 місяців рівними частинами, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 11.12.2019 наголошено на тому, що ними повідомлені суду всі обставини та долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів..

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 11.12.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору поставки, строк дії договору, умови поставки, факт поставки, загальна вартість поставленого товару, настання строку його оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 29.01.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Неохим В" (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 01-883 (далі - договір, а.с.11-13), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в договірний період за заявками покупця поставляти й передавати у власність (повне господарське ведення) покупцеві продукцію, а покупець зобов`язується приймати й сплачувати її на умовах договору (пункт 1.1. договору).

У пунктах 8.5. та 8.6. договору сторони визначили, що договір діє від дня підписання до 31.12.2018. Договір може бути розірваний за ініціативою однієї із сторін за умови письмового повідомлення іншої сторони за 30 календарних днів до його розірвання. Обов`язковою умовою розірвання договору є відсутність у сторін фінансових претензій один до одного.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, у пункті 1.3. договору сторони погодили, що асортимент, кількість, якісні характеристики й ціна кожної конкретної партії продукції, гарантійний термін на продукцію, а також умови й строки її поставки передбачаються специфікаціями, оформленими у вигляді додатків до договору, які є його невід`ємною частиною.

Загальна сума продукції, що поставляється по договору, визначається на підставі специфікації (пункт 1.5. договору).

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, у пункті 3.1. договору сторони визначили, що поставка продукції здійснюється в строки, порядку й на умовах, передбачених специфікацією, за реквізитами, зазначеними у договорі.

За приписами пункту 4.3. договору постачальник виставляє покупцеві рахунки, які служать підставою для взаємних розрахунків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу був виставлений рахунок-фактура №4 від 19.06.2019 на суму 121 680 грн. 00 коп. (а.с.17).

Як вказує позивач у позовній заяві, відповідачем 19.06.2019 було здійснено часткову передоплату в сумі 59 400 грн. 00 коп. поставленого в подальшому товару на підставі вказаного вище рахунку-фактури.

Згідно з пунктом 3.8. договору право власності на продукцію переходить від постачальника до покупця в момент вручення продукції покупцю. Факт отримання продукції підтверджується підписом покупця у видатковій накладній.

На виконання умов договору, позивачем 12.07.2019 відповідно до видаткової накладної №3 від 12.07.2019 було поставлено відповідачу продукцію на суму 121 680 грн. 00 коп. (а.с.14).

Крім того, вказана поставка підтверджується підписаною сторонами товарно-транспортною накладною № Р1253 від 12.07.2019 (а.с.15). В матеріалах справи також міститься довіреність № 238 від 11.07.2019 на отримання вказаного товару представником відповідача (а.с.16).

Суд зауважує, що товар, визначений умовами договору, у повній мірі відповідає товару, що було поставлено згідно з вказаною накладною, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання покупцем накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаній накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості, як того вимагає пункт 3.7. договору поставки, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеною накладною відповідачем також не заявлено. Більше того, у відзиві на позовну заяву відповідач підтверджує отримання вказаного товару на суму 121 680 грн. 00 коп.

У пунктах 4.1. та 4.2. договору сторони дійшли згоди, що продукція, що поставляється по договору, сплачується за ціною, зазначеною у відповідному додатку до договору (специфікації). Покупець зобов`язується здійснити оплату кожної конкретної партії продукції по факту поставки згідно заявки покупця, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника, згідно рахунку постачальника.

У відповідності до вказаних умов договору, строк по оплаті вартості переданої продукції є таким, що настав 12.07.2019.

Відповідно до пункту 4.4. договору оплата за договором здійснюється покупцем, безготівковими коштами, відповідно до Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої Постановою НБУ № 22 від 21.01.2004.

Станом на момент звернення із позовом до суду, відповідачем отриманий товар було оплачено лише частково - в сумі 59 400 грн. 00 коп., у вигляду передоплати, що підтверджується обома сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що поставлений 12.07.2019 товар не був у повному обсязі оплачений відповідачем у встановлені договором строки.

У зв`язку з вказаним, позивачем на адресу відповідача 12.09.2019 було направлено вимогу від 12.09.2019 про погашення суми основного боргу по договору поставки на суму 62 280 грн. 00 коп., в якій позивач вимагав негайно оплатити поставлений товар. Вказана вимога була направлена на юридичну адресу відповідача; докази її направлення відповідачу наявні в матеріалах справи (а.с.18-19). Вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Суд приходить до висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором щодо своєчасного повного розрахунку за переданий йому товар не виконав, повну оплату в установлені в договорі строки не здійснив, внаслідок чого у нього на момент звернення позивача із позовом до суду утворилась заборгованість у сумі 62 280 грн. 00 коп. (121 680,00 - 59 400,00).

При цьому, в подальшому, після відкриття провадження у даній справі, відповідачем було здійснено часткове погашення основного боргу, заявленого до стягнення позивачем, в сумі 12 280 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 2 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент звернення позивача із позовом до суду та відкриття провадження у справі (23.10.2019) основний борг відповідача за спірним договором складав 62 280 грн. 00 коп.

В подальшому, після відкриття провадження у даній справі, відповідачем було здійснено часткове погашення основного боргу, заявленого до стягнення позивачем, в сумі 12 280 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 859 від 12.11.2019 про оплату за спірним договором (а.с.109,119).

Враховуючи вказані обставини, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 12 280 грн. 00 коп., у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження повної оплати поставленого товару відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить із наступного.

Згідно із частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, враховуючи визначені контрагентами у пункті 4.2. договору порядок та строки оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару за видатковою накладною № 3 від 12.07.2019 на суму 121 680 грн. 00 коп. настав 12.07.2019. При цьому, товар було оплачено лише частково наступним чином: 19.06.2019 в сумі 59 400 грн. 00 коп. та 12.11.2019 в сумі 12 280 грн. 00 коп. Отже, заборгованість за поставлений 12.07.2019 товар складає 50 000 грн. 00 коп.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості в сумі 50 000 грн. 00 коп. (121 680,00 - 59 400,00 - 12 280,00) відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Більше того, у відзиві на позовну заяву відповідач визнав позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з частиною 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

В даному випадку, заява відповідача про визнання позову міститься у відзиві на позовну заяву (заяві по суті справи).

Частиною 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Частиною 6 статті 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Враховуючи, що поданий відповідачем відзив на позовну заяву, в якому відповідачем було визнано позовні вимоги позивача, підписано генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" Юдіним Ю.В., повноваження якого підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 23.10.2019 та визнання відповідачем позовних вимог, враховуючи встановлені судом обставини справи, не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання позову відповідачем.

Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення 50 000 грн. 00 коп. основного боргу є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 50 000 грн. 00 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 6.3. договору сторони погодили, що покупець сплачує за порушення строків оплати поставленої продукції пеню в розмірі 0,5 % суми недоплати за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який стягується пеня.

Отже, за прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 6.3. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 13.07.2019 по 11.10.2019 в сумі 5 228 грн. 11 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем у позовній заяві (а.с.6), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок пені, здійснений позивачем у позовній заяві (а.с.6), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 5 228 грн. 11 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо оплати поставленого товару у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані та заявлені до стягнення з відповідача 3% річних за період прострочення з 13.07.2019 по 11.10.2019 в сумі 465 грн. 82 коп.

Господарським судом також здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період нарахування 3% річних, арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок 3% річних (а.с.5) визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 465 грн. 82 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд розстрочити виконання судового рішення строком на шість місяців з дня ухвалення такого рішення зі сплатою щомісячно - 11 329 грн. 00 коп., посилаючись на слідуюче:

- відповідач не заперечує проти позовних вимог позивача, але звертає увагу суду, що тільки непередбачені обставини призвели до невиконання умов договору поставки № 01-883 від 29.01.2018;

- з моменту укладення договору відповідач своєчасно та в повному обсязі виконував договірні зобов`язання щодо сплати вартості товару;

- 18.06.2019 приватним виконавцем Теличко В.А. за заявою стягувача відкрито виконавче провадження з виконання ухвали суду від 08.04.2019 у справі № 904/1383/19 про накладення арешту на майно Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" та грошові кошти, що містяться на всіх рахунках та будь-яких інших існуючих рахунках або тих, що можуть бути відкриті Товариством з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" у майбутньому, в межах суми 5 819 037 грн. 56 коп.;

- відповідач вживає всіх можливих заходів щодо зняття арешту з банківських рахунків підприємства та погашення кредиторської заборгованості Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб";

- на даний час сума заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Ніко Тьюб" становить вже менше 100 000 грн. 00 коп.;

- газопостачальна компанія ТОВ "ЦГК" припинила транспортування газу відповідачу, що призвело до вимушеної зупинки виробництва;

- відповідач втратив можливість вести господарську діяльність, здійснювати виробництво трубної продукції, виплачувати працівникам заробітну плату та здійснювати інші виплати, і як наслідок, опинився в глибокій економічній кризі;

- на теперішній час рахується велика кредиторська заборгованість, що відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом" є підставою для банкрутства підприємства;

- відповідач вживає всіх можливих заходів щодо відновлення платоспроможності та можливості розрахунків з кредиторами, а саме: веде роботу з контрагентами по поверненню дебіторської заборгованості, значно скоротив Фонд оплати праці, здає вільні приміщення в оренду та отримує дохід.

З приводу клопотання про розстрочку виконання рішення суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Отже, процесуальним законом передбачена можливість надання відстрочки або розстрочки виконання рішення в момент його прийняття, при цьому, підстави для такої відстрочки або розстрочки містяться у статті 331 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає порядок розгляду такої заяви на стадії виконання рішення, а саме: підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (частина 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частин 4 та 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

При цьому, на відміну від статті 121 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) стаття 331 Господарського процесуального кодексу України не містить вимогу про винятковість випадків, коли може бути відстрочено чи розстрочено виконання рішення суду.

Таким чином, обов`язковою умовою надання відстрочення виконання судового рішення є наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання такого рішення, які заявник повинен довести відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

До того ж, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд для юридичних осіб зобов`язаний також враховувати ступінь вини відповідача у виникненні спору.

Господарський суд вважає, що відповідачем доведено наявність обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення по даній справі з огляду на наступне.

- спірна заборгованість відповідача перед позивачем утворилася через об`єктивну неможливість оплати поставленого товару, у зв`язку з наявністю арешту грошових коштів Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст", що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 59376085 від 18.06.2019 (а.с.99-100);

- поставлений товар було частково оплачено відповідачем у вигляді передоплати, частково під час вирішення справи судом, заборгованість на сьогоднішній день складає 50 000 грн. 00 коп., отже більша частина товару є оплаченою; при цьому заборгованість існує менше 5 місяців і позивач за рішенням суду отримує компенсацію за вказане прострочення у вигляді пені та 3% річних, що у певній мірі компенсує негативні наслідки наявності вказаної заборгованості;

- в матеріалах справи наявні бухгалтерські документи - Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 9 місяців 2019 року та Баланс на 30.09.2019, що свідчать про незадовільний матеріальний стан підприємства-відповідача (а.с.94-95);

- можливість виконання рішення суду з урахуванням розстрочення дозволить уникнути банкрутства підприємства відповідача чи його зупинки, внаслідок арешту майна в процесі примусового виконання рішення суду;

- заявлене відповідачем клопотання про розстрочення виконання рішення суд розглядає, як таке, що направлене на фактичне та повне виконання рішення суду, а дії відповідача підтверджують, що він не ухиляється від виконання свого обов`язку перед позивачем, визнає наявність заборгованості, але просить суд під час вирішення питання про розстрочення врахувати його матеріальні інтереси та фінансовий стан.

Так, судом було описано вище обставини, що підтверджують неможливість негайного повного виконання рішення суду відповідачем.

Таким чином, відповідачем, відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, доведено наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду.

Питання про відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення (розстрочення) виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

В той же час, господарський суд зазначає, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (частина 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на вказане положення, враховуючи дату ухвалення рішення у даній справі (11.12.2019), суд вважає правомірним та обґрунтованим розстрочення рішення суду на 4 місяці, що також бути сприяти справедливому балансу інтересів обох сторін.

Заперечення позивача проти розстрочення виконання рішення господарський суд відхиляє з таких підстав.

За висновками, викладеними Європейським судом з прав людини у своїх рішеннях, і, зокрема, у рішенні від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України", межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини підкреслив, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже, сама можливість надання відстрочки/розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

Дійсно, на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява №36575/02, ухвала від 07.10.2003). І навіть два роки та сім місяців не визнавались надмірними і не розглядалися як такі, що суперечать вимогам розумного строку, передбаченого статтею 6 Конвенції (ухвала від 17.09.2002 у справі "Крапивницький та інші проти України", заява № 60858/00).

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №904/4566/18 та від 20.09.2018 у справі № 905/2953/17.

В той же час, до суду позивачем не надано доказів, які характеризують матеріальне становище його підприємства, не надано звіту про фінансові результати діяльності та баланс позивача, у зв`язку з чим суд з метою дотримання балансу інтересів всіх сторін не може проаналізувати, порівняти та співставити матеріальне становище відповідача та позивача.

Прийнявши до уваги обставини, які ускладнюють одночасне виконання судового рішення - загроза банкрутства підприємства-відповідача і можливі у зв`язку з цим негативні наслідки, суд дійшов висновку, що у даній справі розстрочення виконання рішення суду здійснюється з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора.

Тобто, принцип "справедливої рівноваги" та "справедливого балансу" у розумінні статті 6 Конвенції при частковому задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду не буде порушено.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши належним чином наведені відповідачем обставини, враховуючи майнові інтереси обох сторін, дослідивши надані заявником в обґрунтування заяви докази, суд вбачає підстави для часткового задоволення заяви відповідача та розстрочення виконання даного рішення суду на 4 (чотири) місяці рівними частинами.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає таке.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 1 921 грн. 00 коп.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду:

- позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн. 00 коп.) і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (672 350 грн. 00 коп.);

- позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову становить 67 973 грн. 93 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову складала 1 921 грн. 00 коп. (1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

При цьому, згідно з частиною 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма закріплена в частині 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Так, ухвалою суду від 23.10.2019 перше судове засідання було призначене на 06.11.2019, а відзив на позовну заяву, в якому відповідач визнав позовні вимоги позивача, надійшов до суду 05.11.2019 (вх. суду № 50422/19 від 05.11.2019).

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне в порядку, визначеному частиною 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України та частиною 3 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути позивачу 50% сплаченого ним при поданні позову судового збору у розмірі 960 грн. 50 коп., оскільки до початку розгляду справи по суті відповідачем було подано заяву про визнання позову.

В іншій частині витрати по сплаті судового збору судом покладаються на відповідача у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, що встановлено судом та не заперечувалося останнім під час розгляду справи; стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 960 грн. 50 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 46, 73 - 79, 86, 91, 129, 130, 191, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Неохим В" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" про стягнення заборгованості за договором поставки № 01/883 від 29.01.2018 у розмірі 67 973 грн. 93 коп. - задовольнити частково.

Закрити провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 12 280 грн. 00 коп.

В решті позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольський завод сталевих труб "Ютіст" (53201, Дніпропетровська область, м. Нікополь, проспект Трубників, будинок 56; ідентифікаційний код 37837198) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Неохим В" (40012, м. Суми, вулиця Харківська, п/в 12; ідентифікаційний код 33813241) - 50 000 грн. 00 коп. - основного боргу, 5 228 грн. 11 коп. - пені, 465 грн. 82 коп. - 3% річних та 960 грн. 50 коп. - витрат по сплаті судового збору, розстрочивши виконання рішення суду на 4 місяці рівними частинами наступним чином:

- по 11.01.2020 - 14 163 грн. 61 коп.;

- по 11.02.2020 - 14 163 грн. 61 коп.;

- по 11.03.2020 - 14 163 грн. 61 коп.;

- по 11.04.2020 - 14 163 грн. 60 коп.

Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Неохим В" (40012, м. Суми, вулиця Харківська, п/в 12; ідентифікаційний код 33813241) частину сплаченого судового збору у сумі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн. 50 коп., перерахованого згідно з платіжним дорученням № 12656 від 15.10.2019, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено - 12.12.2019.

Суддя Ю.В. Фещенко