ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/2929/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Смірнової О.В.

при секретарі судового засідання Деньковичі А.Й.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фірми "Рекорд" у формі ТОВ, м. Харків
до Приватного акціонерного товариства "Вовчанський агрегатний завод", м. Вовчанськ Харківської області
про визнання недійсними окремих положень договору
за участю :

позивача Плугатирьова В.В., довіреність б/н від 01.11.2019 року;

відповідача Ворони С.В., ордер № 052118 від 20.11.2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Фірма "Рекорд" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Вовчанський агрегатний завод", в якій просить визнати недійсними положення договору поставки №В-7/18 ВП від 21.03.2018 року, а саме: друге речення п.5.1 Договору; п.5.2 Договору - повністю; друге речення п.6.1 Договору; вимоги п.6.2 Договору в частині супроводження поставки продукції рахунком-фактурою на передплату.

Судові витрати позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.09.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.10.2019 року на 12:45 год.

01.10.2019 року відповідач подав відзив (вх.№ 23408), в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що під час укладення спірного договору сторонами додержано всіх вимог, які є необхідним для чинності правочину.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.10.2019 року продовжено строк проведення підготовчого провадження до 16.12.2019 року, підготовче засідання відкладено на 20.11.2019 року на 10:30 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.11.2019 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.12.2019 року на 12:30 год.

Представник позивача у судовому засіданні 09.12.2019 року підтримав позов, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.12.2019 року підтримав відзив, просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані ними докази, суд встановив такі обставини.

21 березня 2018 року між Приватним акціонерним товариством "Вовчанський агрегатний завод" (відповідач, продавець) та Фірмою "Рекорд" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (позивач, покупець) укладено договір поставки №В-7/18 ВП (далі - Договір), відповідно до п. 1.1.-1.2. якого, продавець зобов`язався виготовити і поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію, номенклатура (асортимент), кількість та строк поставки якої зазначається в специфікаціях, що є невід`ємною частиною цього Договору. Агрегати що постачаються відносяться до товарів військового призначення, що допущені для цивільного використання та підлягають експортному контролю. Цей товар може бути передано іноземному споживачу (на території України чи поза нею) тільки після отримання відповідного дозволу Державної служби експортного контролю України (ДСЕКУ).

Відповідно до п.2.1.-2.2. Договору одиницею виміру продукції, що постачається є штуки. Загальна кількість продукції, що постачається - відповідно до специфікацій.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що оплата за продукцію здійснюється покупцем згідно виставленого продавцем рахунку-фактури шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Продавець факсом/електронною поштою виставляє рахунок-фактуру на передоплату впродовж трьох днів з моменту підписання сторонами номерної специфікації на постачання продукції. Покупець в платіжному дорученні вказує номер та дату рахунку, за яким здійснюється оплата.

Згідно з п. 5.2. Договору оплата за продукцію здійснюється покупцем згідно виставленого продавцем рахунку-фактури шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в розмірі 100% передоплати. Покупець проводе оплату рахунку-фактури впродовж 10 днів з моменту його отримання від продавця.

Пунктом 6.1 договору визначено, що місце передачі продукції - склад продавця. Передача продукції проводиться після оплати покупцем 100% вартості продукції за рахунком на передоплату згідно п.п.5.2. Моментом оплати вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що продукція повинна супроводжуватися наступними документами: рахунок-фактура на передплату, видаткова накладна, паспорт.

Специфікацією №1 від 21.03.2018 року сторони визначили, що згідно з п.1.1. Договору продавець зобов`язується виготовити та поставити покупцю станцію насосну НС74-2 у кількості 8 штук на загальну суму 4118976,00 грн. У зв`язку з чим, на виконання п.5.2 договору, продавцем направлено покупцю рахунок-фактуру №СФ-0000107 від 24.03.2018 року на суму 4118976,00 грн., який отриманий останнім 24.03.2018 року.

26.03.2018 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до Договору, відповідно до умов якої сторони обумовили, що оплата за продукцію по специфікації № 1 від 21.03.2018 року здійснюється покупцем згідно виставленого продавцем рахунку-фактури шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця в продовж 120 днів з моменту отримання рахунку-фактури. Ця додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та є невід`ємною частиною договору № В-7/18 ВП від 21.03.2018 року, у всьому іншому договір залишається без змін.

30.03.2018 року, на виконання умов Договору, відповідачем здійснено поставку товару на загальну суму 4118976,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-0000129 від 30.03.2018 року.

Як убачається з матеріалів справи, позивач частково розрахувався за отриману продукцію на суму 1747595,00 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями доданими до матеріалів справи.

Позивач зазначає, що у проміжок часу між підписанням додаткової угоди №1 до Договору та поставкою продукції сторони в усному порядку вдруге змінили умови договору, а саме було досягнуто згоди про здійснення поставки продукції на умовах її оплати після отримання покупцем.

Доказом вказаних змін, на думку позивача, слугує той факт, що постачальником було здійснено поставку продукції, а покупцем її прийнято 30.03.2018 року, не чекаючи здійснення покупцем попередньої оплати.

Позивач вважає, що вищевказаними діями сторони підтвердили, що не мали на меті виконання положень Договору, які стосуються попередньої оплати. При цьому, при зміні умов поставки продукції та оплати її після отримання покупцем, сторони не вирішили питання щодо недійсності положень договору що стосуються попередньої оплати. Таким чином, на думку позивача, на даний час склалася ситуація, за якої діють і нові умови Договору і умови в попередній редакції, що не відповідає вимогам, які зазвичай ставляться до правочинів.

На підставі викладеного позивач вважає, що положення Договору, які стосуються попередньої оплати та рахунку-фактури на попередню оплату підлягають визнанню судом недійсними.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частини перша, сьома статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України)).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (частина друга статті 180 ГК України).

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина перша статті 181 ГК України).

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною 1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов`язані із його недійсністю.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, Касаційний господарський суд відзначає, що вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків.

Позивач, у якості підстави для визнання окремих положень Договору недійсними, зазначає, що на даний час склалася ситуація, за якої діють і нові умови Договору і умови в попередній редакції, що не відповідає вимогам, які зазвичай ставляться до правочинів.

Проте, суд не погоджується з такими висновками позивача, оскільки сторони у додатковій угоді №1 до Договору визначили порядок оплати продукції саме за специфікацією № 1 від 21.03.2018 року. При цьому, зміни до п. 5.2. Договору сторонами не вносились. Тобто, умови додаткової угоди розповсюджуються лише на порядок оплати продукції за специфікацією № 1 від 21.03.2018 року. У випадку укладення сторонами інших специфікацій, умови додаткової угоди №1 до Договору на них розповсюджуватись не будуть.

Отже, загальні умови оплати, зазначені у п. 5.2. Договору, залишились незмінні, сторони лише змінили порядок оплати продукції за специфікацією № 1 від 21.03.2018 року.

Щодо тверджень позивача про внесення змін до Договору на підставі усних домовленостей, суд зазначає таке.

Пунктом 11.2. Договору передбачено, що всі доповнення до даного Договору, узгодження яких оформлено листами, факсограмами, електронною поштою мають юридичну силу за умови подальшого підтвердження їх оригіналами.

При цьому відсутність у Договорі заборони на внесення до нього змін шляхом усних спільних домовленостей не свідчить про можливість внесення змін таким чином, оскільки це суперечити приписам ЦК України.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Приписами ст. 624 ЦК України також передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

На підставі викладеного, суд відхиляє твердження позивача про внесення змін до Договору на підставі усних домовленостей.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Суд установив, що під час укладення Договору сторони діяли вільно при повному розумінні своїх дій та на власний розсуд, а сам Договір вчинено у формі, встановленій законом, та був спрямований на настання реальних правових наслідків. При цьому умови п.5.1., 5.2., 6.1., 6.2. Договору були погоджені сторонами та не суперечать приписам законодавства.

Суд також наголошує, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. Визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін.

Водночас, позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення спірного правочину з порушенням закону, а тому позовні вимоги позбавлені фактичного та правового обґрунтування, є такими, що не відповідають нормам чинного законодавства, у зв`язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ч.1 ст. 74 ГПК України, за приписами якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 202, 203, 215, 624 Цивільного кодексу України, ст. 179, 180, 193, 207 Господарського кодексу, та керуючись статтями 73-74, 76-80, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили, відповідно до ст.ст. 241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду в установленому законом порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18.12.2019 року.

Суддя О.В. Смірнова