ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2474/19

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Савченко А.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення 124 754,51 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк „Приватбанк" (далі по тексту - АТ КБ „ПриватБанк") звернулось до господарського суду із позовною заявою до ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 .) про стягнення заборгованості у загальному розмірі 124 754,51 грн., яка складається із процентів за користування кредитом у розмірі 40772,27 грн., пені у розмірі 77898,40 грн., комісії у розмірі 6083,84 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем зобов`язань, прийнятих на себе за умовами кредитного договору.

ОСОБА_1 заперечував проти позову посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Так, у відзиві на позовну заяву відповідачем вказано, що останній не є фізичною-особою підприємцем, а, отже, не може виступати відповідачем у даному судовому процесі. Відповідачем також наголошено, що кредитний договір ним не підписувався, а надана відповідачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може вважатись стандартною (типовою) формою кредитного договору, що відповідає правовій позиції, яка наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. по справі №342/180/17. Крім того, ОСОБА_1 було подано до господарського суду заяву про застосування інституту позовної давності до заявлених АТ КБ „ПриватБанк" позовних вимог у межах даної справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

15.04.2011р. фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1. (Клієнт) було подано до АТ КБ „ПриватБанк" (Банк) заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якої відповідач шляхом підписання заяви погодився із Умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені на сайті позивача.

Згідно з п. 3.18.1.1 Умов та правил надання банківських послуг кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів і здійснення поточних платежів Клієнта, в межах кредитного ліміту. Техніко-економічне обґрунтування кредиту - фінансування поточної діяльності. Про розмір Ліміту Банк повідомляє Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms-повідомлення або інших). Банк здійснює обслуговування ліміту Клієнта, що полягає у проведенні його платежів понад залишок коштів на поточному рахунку Клієнта, при наявності вільних грошових ресурсів, за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, шляхом дебетування поточного рахунку. При цьому утворюється дебетове сальдо.

Відповідно до п. 3.18.1.3 Умов та правил надання банківських послуг кредит надається в обмін на зобов`язання Клієнта з повернення кредиту, сплати відсотків та винагороди. Кредитний ліміт може бути збільшений для оплати судових витрат у порядку, передбаченому Умовами та правилами надання банківських послуг.

Положеннями п. 3.18.1.12 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що для розрахунку відсотків за користування кредитним лімітом встановлюється диференційована процентна ставка. Відсоткова ставка до розрахунку залежить від терміну існування непогашеного залишку по кредиту. Процентна ставка може бути змінена Банком у порядку, передбаченому цим розділом Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно з п. п. 3.18.2.2.2, 3.18.2.2.7 Умов та правил надання банківських послуг Клієнт зобов`язується сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитом та сплатити Банку винагороду.

Положеннями п. 3.18.4.1 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку Клієнта при закритті банківського дня Клієнт сплачує відсотки, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом (диференційована процентна ставка). Порядок розрахунку відсотків визначається цими Умовами та правилами надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.18.5.1 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні Клієнтом будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п. п. 3.18.2.2.2, 3.18.4.1, 3.18.4.2, 3.18.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п. п. 3.18.1.8, 3.18.2.2.3, 3.18.2.3.4, винагороди, передбаченої п. п. 3.18.2.2.5, 3.18.4.4, 3.18.4.5, 3.18.4.6 Клієнт сплачує Банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. В разі реалізації Банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, Клієнт сплачує Банку пеню у розмірі, зазначеному в п. 3.18.4.1.3. від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит надавався в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Згідно з п. 3.18.5.4 Умов та правил надання банківських послуг нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої п. 3.18.0.5.1, 3.18.5.2., 3.18.5.3, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано Клієнтом.

Відповідно до п. 3.18.5.7 Умов та правил надання банківських послуг терміни позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.01.2015р. по справі №916/4617/14 позовні вимоги АТ КБ „ПриватБанк" до фізичної особи-підприємця Лукашова О.А. були задоволені шляхом присудження до стягнення із відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 16 021,00 грн., заборгованості за процентами у розмірі 4 112,73 грн., пені у розмірі 1 580,07 грн., комісії у розмірі 1 231,22 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У поданій до господарського суду позовній заяві АТ КБ „ПриватБанк" наголошено, що зобов`язання щодо видачі кредитного ліміту були виконанні Банком у повному обсязі, на підтвердження чого позивачем було надано довідку №08.7.0.0.0/07 від 09.08.2019р. Крім того, позивачем на підтвердження факту існування заборгованості ОСОБА_1 щодо повернення кредиту у розмірі 16 021,00 грн. було надано суду виписку по рахунку за період з 24.01.2014р. по 01.06.2014р., а також виписку за період з 02.06.2014р. по 09.08.2019р.

Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до ОСОБА_1 позивачем було наголошено про наявність правових підстав для стягнення із відповідача процентів за користування кредитом, пені та комісії у зв`язку з неналежним виконанням з боку відповідача обов`язку щодо повернення кредитних коштів. При цьому, АТ КБ „ПриватБанк" із посиланням на постанову пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012р., а також правові позиції Верховного Суду України, викладені у рішеннях 2015р., було наголошено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін кредитного договору.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 („Позика"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Водночас вимогами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначалось вище по тексту рішення господарським судом у межах справи №916/4617/14 було задоволено позовні вимоги АТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення, зокрема, заборгованості за кредитом у розмірі 16 021,00 грн., отриманого на підставі заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 15.04.2011р. При цьому, АТ КБ „ПриватБанк" у поданій до суду позовній заяві також було наголошено, що заборгованість відповідача за кредитом у розмірі 16 021,00 грн. станом на момент звернення АТ КБ „ПриватБанк" до господарського суду із даним позовом погашена не була.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи вищенаведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування приписів ст. 1050 ЦК України господарський суд доходить висновку, що в результаті звернення АТ КБ „ПриватБанк" до суду із позовними вимогами до ОСОБА_1 у межах справи №916/4617/14 про повернення кредитних коштів настав строк виконання договору в повному обсязі. За таких обставин, враховуючи присудження до стягнення у межах справи №916/4617/14 із відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом, господарський суд дійшов висновку про відсутність у АТ КБ „ПриватБанк" права нараховувати передбачені договором проценти з моменту ухвалення судом відповідного рішення.

Як вбачається з наданого АТ КБ „ПриватБанк" розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 05.07.2019р. банком нараховано відповідачу проценти за користування кредитом у загальному розмірі 44 885,00 грн., частина з яких у розмірі 4 112,73 грн. була присуджена до стягнення на користь АТ КБ „ПриватБанк" за судовим рішенням. З рішення господарського суду Одеської області від 12.01.2015р. по справі №916/4617/14 вбачається, що судом у межах вказаної справи було присуджено до стягнення із відповідача проценти, нараховані Банком протягом періоду з 15.04.2011р. по 28.11.2014р. При цьому, решта суми процентів за користування кредитом у розмірі 40772,27 грн. (44 885,00 грн. - 4 112,73 грн. = 40772,27 грн.) була заявлена Банком до стягнення у межах даної справи.

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи висновки суду щодо відсутності правових підстав для присудження до стягнення із відповідача процентів за користування кредитом після ухвалення судового рішення у межах справи №916/4617/14, господарський суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених АТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_1 позовних вимог шляхом присудження до стягнення на користь позивача процентів за користування кредитом у розмірі 2392,49 грн., нарахованих позивачем протягом періоду з 29.11.2014р. по 12.01.2015р., тобто до моменту ухвалення судом рішення у межах справи №916/4617/14. В іншій частині заявленого позову АТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих протягом періоду з 13.01.2015р. по 05.07.2019р., необхідно відмовити.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення заявленого АТ КБ „ПриватБанк" до ОСОБА_1 позову про стягнення комісії у розмірі 6083,84 грн., господарський суд, враховуючи вищенаведені висновки щодо відсутності у позивача права здійснювати нарахування процентів за користування кредитом, у зв`язку з ухваленням судового рішення у межах справи №916/4617/14, а також приймаючи до уваги відсутність закріпленого у нормах чинного законодавства права Банку продовжувати нарахування комісії за користування кредитом після звернення до ОСОБА_1 із вимогою про повернення кредитних коштів, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заявленого АТ КБ „ПриватБанк" позову в частині стягнення комісії, нарахованої протягом періоду з 13.01.2015р. по 05.07.2019р.

Так, з рішення господарського суду Одеської області від 12.01.2015р. по справі №916/4617/14 вбачається, що судом у межах вказаної справи було присуджено до стягнення із відповідача комісію, нараховану Банком протягом періоду з 15.04.2011р. по 28.11.2014р. При цьому, з розрахунку комісії, наданому АТ КБ „ПриватБанк", вбачається, що позивачем було здійснено нарахування комісії станом на 05.07.2019р. у загальному розмірі 7315,06 грн., частина з яких у розмірі 1231,22 грн. була присуджена до стягнення на користь АТ КБ „ПриватБанк" за судовим рішенням по справі №916/4617/14.

Враховуючи висновки суду щодо необхідності відмови у задоволенні заявлених Банком вимог про стягнення комісії протягом періоду з 13.01.2015р. по 05.07.2019р., а також враховуючи присудження до стягнення на користь позивача у межах справи №916/4617/14 комісії у розмірі 1231,22 грн., господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених АТ КБ „ПриватБанк" позовних вимог у названій частині шляхом присудження до стягнення із відповідача комісії у розмірі 116,96 грн., нарахованої позивачем протягом періоду з 29.11.2014р. по 12.01.2015р.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання. Так, згідно ч.ч. 1 - 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018р. по справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що при нарахуванні пені необхідно враховувати вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 3.18.5.4 Умов та правил надання банківських послуг нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої п. 3.18.0.5.1, 3.18.5.2., 3.18.5.3, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано Клієнтом.

З посиланням на зазначені положення Умов та правил надання банківських послуг позивачем було заявлено до стягнення пеню у загальному розмірі 77898,40 грн. Необхідно зауважити, що з розрахунку заборгованості, наданого суду Банком, вбачається, що останнім було здійснено нарахування пені протягом періоду з 05.02.2014р. по 05.07.2018р. у загальному розмірі 79 866,03 грн., частина з якої у розмірі 1580,07 грн. була присуджена до стягнення на користь Банку за судовим рішенням та частина з якої у розмірі 387,56 грн. була списана Банком. Таким чином, у межах даної справи АТ КБ „ПриватБанк" просить стягнути пеню у розмірі 77898,40 грн. (79 866,03 грн. - 1580,07 грн. - 387,56 грн. = 77898,40 грн.).

Враховуючи положення Умов та правил надання банківських послуг, якими передбачено, що нарахування неустойки здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано Клієнтом, господарський суд доходить висновку про збільшення сторонами строку нарахування пені, право на збільшення якого надано сторонам приписами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. За таких обставин, враховуючи наданий позивачем розрахунок, господарський суд зазначає про наявність у АТ КБ „ПриватБанк" права здійснювати нарахування пені протягом періоду з 05.02.2014р. по 05.02.2017р.

Як вбачається з матеріалі справи судом у межах справи №916/4617/14 було присуджено до стягнення із відповідача пеню у розмірі 1580,07 грн. Таким чином, господарський суд дійшов висновку про наявність у Банку права на стягнення пені у розмірі 31 996,02 грн., розрахованої судом шляхом віднімання пені, розмір якої станом на 05.02.2017р. складає 33 576,09 грн., від суми пені у розмірі 1580,07 грн., присудженої до стягнення у межах справи 1580,07 грн. (33 576,09 грн. - 1580,07 грн. = 31 996,02 грн.). В задоволенні заявлених АТ КБ „ПриватБанк" позовних вимог про стягнення пені, нарахованої позивачем поза межами трирічного строку, визначеного Умовами та правилами надання банківських послуг для нарахування неустойки, необхідно відмовити.

Господарський суд критично оцінює доводи ОСОБА_1 , яким у відзиві на позовну заяву було наголошено, що він не може виступати відповідачем у даному судовому процесі у зв`язку з припиненням господарської діяльності, з огляду на наступне.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 27.08.2019р. вбачається, що до реєстру 03.02.2017р. було внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем - ОСОБА_1.

Господарський суд зазначає, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін. Так, аналіз змісту та підстав поданого АТ КБ „ПриватБанк" позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання господарського договору, а, отже, спори щодо виконання сторонами своїх зобов`язань за таким договором незалежно від втрати відповідачем статусу фізичної особи-підприємця підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Позиція господарського суду із даного питання відповідає висновкам, які наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019р. по справі №910/8729/18 (провадження № 12-294гс18).

Крім того, господарським судом відхиляються доводи відповідача, яким наголошено про не підписання кредитного договору, оскільки питання про укладення між сторонами кредитного договору шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 15.04.2011р. були предметом судового дослідження у межах справи №916/4617/14, а, отже, не потребують доказування при вирішені судом даної справи.

Господарським судом також відхиляється заява ОСОБА_1 про застосування інституту позовної давності до заявлених АТ КБ „ПриватБанк" у межах даної справи позовних вимог.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

У статті 256 ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В силу приписів ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Господарським судом під час вирішення даної справи було встановлено, що п. 3.18.5.7 Умов та правил надання банківських послуг сторонами було встановлено терміни позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, тривалістю 5 років, що відповідає положенням ст. 259 ЦК України.

За таких обставин, враховуючи збільшення сторонами строку позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами, господарський суд дійшов висновку про необхідність відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про застосування інституту позовної давності до заявлених АТ КБ „ПриватБанк" у межах даної справи позовних вимог.

Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Разом з тим, ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності часткового задоволення заявлених акціонерним товариством комерційний банк „Приватбанк" до ОСОБА_1 позовних вимог шляхом присудження до стягнення на користь позивача процентів за користування кредитом у розмірі 2392,49 грн., комісії у розмірі 116,96 грн., пені у розмірі 31 996,02 грн. В решті позову необхідно відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору розподіляються судом відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 236 - 238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 / на користь акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" /01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1 Д, ідентифікаційний код 14360570/ проценти за користування кредитом у розмірі 2392,49 грн. /дві тисячі триста дев`яносто дві грн. 49 коп./, комісію у розмірі 116,96 грн. /сто шістнадцять грн. 96 коп./, пеню у розмірі 31 996,02 грн. /тридцять одна тисяча дев`ятсот дев`яносто шість грн. 02 коп./, судовий збір у розмірі 531,32 грн. /п`ятсот тридцять одна грн. 32 коп./.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18.12.2019р.

Суддя С.П. Желєзна