ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2019 р. Справа №914/261/19

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб,

суддів О.П. Дубник,

О.В. Зварич,

секретар судового засідання Карнидал Л.Ю.,

за участю представників сторін:

позивача адвоката Хуснутдінової Н.В.(довіреність № 1-336 від 29.12.2018),

відповідача адвоката Зіньковської Н.В. (довіреність №007.1Др-237-0819 від 07.08.2019),

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Львівгаз

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.08.2019, повний текст рішення складено 03.09.2019,

у справі № 914/261/19 (колегія суддів у складі: головуючого судді Бортник О.Ю., суддів Петрашка М.М. та Синчука М.М.)

за позовом: Акціонерного товариства Укртрансгаз, від імені якого діє філія Управління магістральних газопроводів Львівтрансгаз, м. Львів

до відповідача: Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Львівгаз, м. Львів

про визнання недійсним одностороннього правочину

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року АТ Укртрансгаз, від імені якого діє філія Управління магістральних газопроводів Львівтрансгаз, звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ПАТ «Львівгаз» про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.02.2016 №лв07/4-1309-16 на суму 5 429 574,21грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Львівської області від 07.11.2012 у справі №5015/393/12 зобов`язано ДП «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» (в подальшому реорганізоване та перейменоване в АТ «Укртрансгаз») прийняти від ПАТ «Львівгаз» в рахунок погашення суми невиконаних ПАТ «Львівгаз» зобов`язань за договором доручення від 28.02.2006 №01-83ін-06 в розмірі 41 454 779,40грн матеріали за наведеним переліком.

Вказаним рішенням встановлено, що загальна балансова вартість матеріалів, які позивач просить суд зобов`язати відповідача прийняти в рахунок погашення боргу, становить 39 076 919,75грн без ПДВ, а з урахуванням ПДВ - 46 892 303,70грн, а заборгованість ПАТ «Львівгаз» за договором доручення від 28.02.2006 №01-83ін-06 станом на 01.07.2011 становить 41 454 779,40грн, тобто є меншою за вартість матеріалів. Позивач вказує, що відповідач самостійно вирішив передати позивачу майно, вартість якого була вищою від суми боргу перед позивачем. Разом з тим, відповідач надіслав позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.02.2016 № лв 07/4-1309-16 на суму 5 429 574,21грн у зв`язку з наявністю заборгованості відповідача перед позивачем за надані послуги з транспортування природного газу за договором №/Н29 від 27.09.2011 та наявністю боргу позивача перед відповідачем на суму 5 429 574,21грн на підставі рішення суду у справі №5015/393/12.

Позивач зазначає, що він не погодився з таким зарахуванням та звернувся до суду у березні 2016 року з позовом до ПАТ «Львівгаз» про стягнення заборгованості за послуги з транспортування природного газу і штрафних санкцій в сумі 11 377 366,06грн, у т.ч. 5 429 574,21грн заборгованості ( справа № 914/891/16), про зарахування якої відповідач подав заяву.

Позивач вказує про відсутність правових підстав для проведення зарахування, оскільки рішенням суду від 07.11.2012 у справі №5015/393/12 не встановлено обов`язку позивача сплатити різницю між сумою боргу та вартістю переданих матеріалів і на момент пред`явлення відповідачем заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог позивач не мав боргу перед відповідачем на суму 5 429 574,21грн. Крім того, зазначає, що в заяві про зарахування відповідач посилається на рішення Господарського суду Львівської області від 04.03.2013 у справі №5015/393/12, в той час як рішення у цій справі прийняте 07.11.2012 і строк позовної давності для стягнення заборгованості за таким рішенням на момент подання заяви сплинув. Відтак вважає, що заява про зарахування не відповідає вимогам ст. 601, п.4 ч.1 ст. 602 ЦК України, у зв`язку з чим просив визнати недійсним односторонній правочин про зарахування на підставі ст.ст. 203,215 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.08.2019 у справі № 914/261/19 позов задоволено. Визнано недійсним односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.02.2016 (вхідний номер УМУ Львівтрансгаз 1930 від 26.02.2016) на суму 5 429 574, 21 грн. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1921, 00 грн судового збору.

Рішення мотивоване ст.ст. 202, 203,215, 598, 601, 602 ЦК України, ст. 203 ГК України, постановами Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №908/3039/16, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є боржником за рішенням суду у справі №5015/393/12 щодо повернення відповідачу 5 429 574,21грн, оскільки в цьому рішенні суду не вказано ні про обов`язок позивача повернути відповідачу 5 429 574,21грн, ні про строк виконання такого обов`язку. Суд також вказав, що рішенням суду у справі №5015/393/12 встановлений обов`язок ПАТ «Укртрансгаз» прийняти майно, вичерпний перелік якого наведений у п.3 резолютивної частини рішення, в той час як договором на транспортування газу встановлений обов`язок відповідача оплатити послуги з транспортування газу. Відтак суд дійшов висновку про недотримання відповідачем при вчиненні одностороннього правочину положень ст. 601 ЦК України щодо зустрічності вимог, які зараховуються, їх однорідності та настання строків виконання обидвох зобов`язань.

Щодо посилань відповідача на те, що рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/891/16 відмовлено у задоволенні вимог позивача про стягнення 5 429 574,21грн заборгованості, суд вказав, що на момент прийняття вказаного рішення заява про зарахування зустрічних однорідних вимог не була оскаржена та не визнана недійсною. Разом з тим, суд зазначив, відповідач не довів відсутності у позивача права на визнання недійсним спірного правочину в межах даної справи №914/261/19, не спростував доводи позивача про порушення відповідачем при вчиненні спірного правочину вимог п.4 ч.1 ст.602 ЦК України.

Відповідач (АТ Львівгаз) оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову.

Скаржник вказує на те, що рішенням Господарського суду Львівської області від 03.10.2018 у справі №914/891/16, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.02.2019 та постановою Верховного Суду від 18.06.2019, встановлено, що згідно із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.02.2016 №07/4-1309-16 зобов`язання ПАТ «Львівгаз» перед АТ «Укртрансгаз» по сплаті 5 429 574,21грн за договором №/Н29 від 27.09.2011 припинилися. Посилаючись на ч. 4 ст. 75 ГПК України, стверджує, що ПАТ «Львівгаз» не має доводити при розгляді даної справи (№914/261/19) наявність у відповідача заборгованості перед позивачем на суму 5 429 574, 21грн за договором №/Н29 від 27.09.2011 та наявність заборгованості позивача перед відповідачем на суму цю ж суму за договором №01-83ін-06 від 28.02.2006. Зазначає, що при розгляді справи №914/891/16 суди надавали правову оцінку заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.02.2016 №07/4-1309-16 і АТ «Укртрансгаз» не заявляло вимог про визнання цієї заяви - одностороннього правочину недійсним. Скаржник вказує на принцип «юридичної визначеності» як один із аспектів верховенства права (рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії») та вважає неправомірним відхилення судом першої інстанції його доводів та посилань на рішення у справі №914/891/16.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 у справі № 914/261/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 24.10.2019.

Ухвалою суду від 31.10.2019 розгляд даної справи призначено на 26.11.2019.

Ухвалою від 26.11.2019 розгляд справи відкладено на 10.12.2019.

23.11.2019 позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Крім того, в прохальній частині відзиву позивач просить продовжити строк на його подання та прийняти його до розгляду (вх.суду 01-04/7142/19 від 26.11.2019).

Разом з тим, у відзиві позивач не вказав жодних доводів щодо причин пропуску строку, встановленого судом для його подання, та не надав жодних доказів на підтвердження причин такого пропуску.

Крім того, в силу вимог ч.2 ст. 118 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Як зазначено вище, останнім днем для подання відзиву на апеляційну скаргу було 24.10.2019, однак до цього дня позивач не звертався до суду з клопотанням про продовження такого строку, сам відзив поданий лише 23.11.2019 згідно з поштовим штемпелем на конверті.

У зв`язку з чим суд не надає оцінки доводам позивача, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

09.12.2019 надійшли письмові пояснення скаржника, в яких він зазначає, що при вирішенні спору у справі №914/891/16 суди вказали про можливість зарахування як однорідних вимог заборгованості ПАТ «Львівгаз» перед ДК «Укртрансгаз» в розмірі 5 437 524,21грн за договором /Н29 від 27.09.2011 так і заборгованості позивача перед відповідачем на суму 5 429 574.21грн за договором від 28.02.2006 №01-83ін-06.

У судовому засіданні 10.12.2019 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та надав усні пояснення.

Представник позивача заперечив доводи апеляційної скарги та вказав, зокрема, що чинне законодавство не встановлює заборони оскаржувати в судовому порядку правочини про зарахування зустрічних однорідних вимог у випадку незгоди учасника такого зарахування з відповідним правочином.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Західний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.11.2012 у справі № 5015/393/12, яке залишене без постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.01.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 03.04.2013, задоволено позов ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» до ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» та розірвано укладений сторонами договір доручення №01-83ін-06 від 28.02.2006, зобов`язано ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» прийняти від ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» в рахунок погашення суми невиконаних ПАТ «Львівгаз» зобов`язань за договором доручення від 28.02.2006 №01-83ін-06 у розмірі 41 454 779,40 грн матеріали, перелік яких вказаний у пункті 3 резолютивної частини рішення суду (том 1,а.с. 14-28).

Вказаними судовими рішеннями у справі № 5015/393/12 встановлено, що:

- 28.02.2006 ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» та ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» уклали договір доручення № 01-83ін-06, відповідно до п.п. 1.1-1.3 якого ПАТ «Львівгаз» взяло на себе зобов`язання від імені та за рахунок ДК «Укртрансгаз» виступити замовником з коригування проектно-кошторисної, дозвільної та іншої необхідної документації для реконструкції ГРС (Газорозподільної станції) Липники Львівської області, а також виступити замовником по будівництву реконструкції ГРС Липники у Львівській області і ввести її в промислову експлуатацію до 31.12.2006; загальна сума договорів, які укладає ПАТ «Львівгаз`на виконання цього договору доручення, не повинна перевищувати суму 130 000 000,00 грн;

-для забезпечення виконання цього договору ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» перерахувало на банківський рахунок ПАТ по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» 130 000 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №РКЗЗ13-РК3319 від 07.03.2006, та виконало інші обов`язки, передбачені розділом 3 договору;

- для потреб виконання цього договору ПАТ «Львівгаз» придбало матеріали та обладнання балансовою вартістю 39 076 919,75 грн без ПДВ;

-згідно із звітом повіреного від 30.06.2011, який виконаний без врахування вартості придбаних матеріалів та затверджений довірителем, заборгованість ПАТ «Львівгаз» перед ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» станом на 01.07.2011 складає 41 454 779,40грн.

З судових рішень у справі № 5015/393/12 вбачається, що суди дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на істотну зміну обставин, якими керувалися сторони при укладенні договору, яка унеможливлює подальше виконання ПАТ «Львівгаз» договору доручення, та не використанням матеріалів, придбаних ПАТ «Львівгаз» для потреб виконання цього договору, балансова вартість яких 39 076 919,75 грн без ПДВ.

Відповідно до наявної в матеріалах справи постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП № 38962049 від 17.02.2014 зазначене рішення Господарського суду Львівської області від 07.11.2012 у справі № 5015/393/12 виконане в повному обсязі 06.02.2014(том 1.а.с. 147-151).

ПАТ «Львівгаз» надіслало УМГ «Львівтраснгаз» ПАТ «Укртрансгаз» заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.02.2016 ( вх. №1930 від 26.02.2016), в якій вказано, що станом на 22.02.2016 УМГ «Львівтрнасгаз» ПАТ «Укртрансгаз» має заборгованість перед ПАТ «Львівгаз» за договором № 01-83ін-06 від 28.02.2006 та відповідно до рішення Господарського суду Львівської області № 5015/393/12 від 03.04.2013 на суму 5 429 574,21 грн, а ПАТ «Львівгаз» має заборгованість перед ПАТ «Укртрансгаз» за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /Н29 від 27.09.2011 на суму 7 522 824,69 грн.

На підставі ст. 601 ЦК України відповідач повідомив позивача про припинення своїх зобов`язань щодо сплати 5 429 574,21 грн на користь позивача за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /Н29 від 27.09.2011 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

У зв`язку з чим ПАТ «Львівгаз» вказало про зменшення дебіторської заборгованості на суму 5 429 574,21 грн, яка виникла за договором № 01-83ін-06 від 28.02.2006 на підставі рішення Господарського суду Львівської області № 5015/393/12 від 03.04.2013, та, відповідно, про зменшення кредиторської заборгованості перед ПАТ «Укртрансгаз» за договором № /Н29 від 27.09.2011 на суму 5 429 574,21 грн.

У березні 2016 року ПАТ «Укртрансгаз» звернулося до суду з позовом до ПАТ «Львівгаз» про стягнення заборгованості за договором № /Н29 від 27.09.2011 на транспортування природного газу в сумі 7 475 484,68грн, яка виникла за період з січня по червень 2015року, а також 2 423 139,78 грн пені, 569 639,05грн інфляційних втрат, 206 986,50грн 3% річних та 702 116,05грн 7% штрафу.

Як вбачається з рішення Господарського суду Львівської області від 03.10.2018 у справі № 914/891/16, яке залишене без постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.02.2019, вказаним рішенням відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укртрансгаз» в частині стягненні 5 429 574,21 грн заборгованості у зв`язку із припиненням обов`язку ПАТ «Львівгаз» в цій частині шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог згідно із заявою від 24.02.2016 № Лв 07/4-1309-16( т.1, а.с. 93-107).

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, установлених договором або законом.

Згідно з статтею 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї зі сторін.

В силу вимог частини першої статті 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (п.1); про стягнення аліментів( п.2); щодо довічного утримання (догляду) (п.3); у разі спливу позовної давності (п.4); за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом( п.4/1); в інших випадках, встановлених договором або законом( п.5).

За приписами частин 3, 5 статті 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 3 та 5 статті 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Як вказав Верховний Суд у постанові від 02.04.2019 у справі № 918/539/18, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

Таким чином, зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однією з сторін. Зарахування, проведене за заявою однієї сторони, діє з моменту, коли є у наявності всі умови для зарахування.

Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду, що в подальшому буде підставою для перегляду рішення в даній справі за новивиявленими обставинами.

Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов`язань (наприклад, недопустимість зарахування зустрічних вимог згідно з статтею 203 ГК України та статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про примусове виконання зобов`язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Разом з тим, ще одною важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 908/3039/16).

В оспорюваному правочині від 24.02.2016 про зарахування зустрічних однорідних вимог відповідач вказав про наявну заборгованість позивача (АТ «Укртрансгаз») за договором № 01-83ін-06 від 28.02.2006 відповідно до рішення Господарського суду Львівської області № 5015/393/12 від 03.04.2013 на суму 5 429 574,21 грн перед відповідачем (АТ «Львівгаз») та про заборгованість відповідача перед позивачем за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /Н29 від 27.09.2011 на суму 7 522 824,69 грн, у зв`язку з чим заявив про припинення своїх зобов`язань щодо сплати 5 429 574,21 грн за договором № /Н29 від 27.09.2011 на підставі ст. 601 ЦК України шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач визначив борг позивача в сумі 5 429 574,21 грн за договором № 01-83ін-06 від 28.02.2006 як різницю між вартістю переданих позивачу матеріалів, вказаних у пункті 3 резолютивної частини рішення суду у справі № 5015/393/12, з урахуванням ПДВ на суму 46 892 303,70 грн (балансова вартість матеріалів без ПДВ 39 076 919,75 грн), та заборгованістю ПАТ «Львівгаз» за невиконані зобов`язання за договором доручення №01-83ін-06 від 28.02.2006 в сумі 41 454 779,40 грн.

Згідно з рішенням суду у справі № 5015/393/12 ПАТ «Львівгаз» самостійно визначило перелік матеріалів, балансова вартість яких становить 39 076 919,75грн без ПДВ ( а з ПДВ - 46 892 303,70грн), та просило суд зобов`язати відповідача прийняти ці матеріали в рахунок погашення заборгованості за невиконані зобов`язання на суму 41 454 779,40грн за договором доручення №01-83ін-06 від 28.02.2006. Отже, йому було відомо, що сума боргу є меншою від вартості матеріалів з ПДВ, однак ПАТ «Львівгаз» не ставило питання про повернення йому різниці. Як вірно встановив суд першої інстанції, в рішенні суду у справі №5015/393/12 не вказано ні про обов`язок позивача повернути відповідачу 5 429 574,21грн, ні про строк виконання такого обов`язку.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не є боржником за рішенням суду у справі №5015/393/12 щодо повернення відповідачу 5 429 574,21грн.

Разом з тим, рішенням суду у справі №5015/393/12 встановлений обов`язок ПАТ «Укртрансгаз» прийняти майно, перелік якого був визначений ПАТ «Львівгаз» та наведений у п.3 резолютивної частини рішення, в той час як договором на транспортування газу встановлений обов`язок ПАТ «Львівгаз» здійснити оплату грошовими коштами наданих послуг з транспортування газу, що встановлено рішенням суду у справі № 914/891/16.

З огляду на ці обставини апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про недотримання відповідачем при вчиненні одностороннього правочину положень ст. 601 ЦК України щодо зустрічності та однорідності вимог та настання строків виконання обидвох зобов`язань.

Крім того, в заяві про зарахування відповідач посилається на рішення Господарського суду Львівської області від 04.03.2013 у справі №5015/393/12, в той час як рішення у цій справі прийняте судом першої інстанції 07.11.2012 і це рішення набрало законної сили 29.01.2013 згідно з ст.ст.85,105 ГПК України в редакції, яка діяла до 15.12.2017, відповідно до постанови апеляційного суду від 29.01.2013, якою залишено рішення без змін.

Отже, станом на момент вчинення оспорюваного правочину (24.02.2016) закінчився 3-х річних строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, для стягнення заборгованості за таким рішенням, що в силу вимог п.4 ч.1 ст.602 ЦК України унеможливлює проведення зарахування навіть при наявності зустрічних однорідних вимог, проте, як вказано вище, у даному випадку відповідачем не доведена наявність заборгованості позивача перед відповідачем за договором доручення №01-83ін-06 від 28.02.2006 на суму 5 429 574,21грн.

Щодо посилань відповідача на ч.4 ст. 75 ГПК України та його доводів про встановлення преюдиційних обставин рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/891/16, зокрема, правомірність проведеного зарахування за заявою відповідача від 24.02.2016 та відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення 5 429 574,21грн заборгованості за договором на транспортування газу, апеляційний суд відхиляє такі доводи як необґрунтовані з огляду на наступне.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.08.2019 у справі №922/2013/18, звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Як вірно вказав суд першої інстанції, в межах справи №914/891/16 позивач не звертався з позовом про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.02.2016, водночас заперечував проти такого зарахування, вважаючи його незаконним. На момент прийняття судом рішення у справі №914/891/16 заява про зарахування не була оскаржена та не була визнана недійсною. Разом з тим, відповідач не довів відсутності у позивача права на визнання недійсним спірного правочину в межах даної справи №914/261/19 та не спростував доводи позивача про порушення відповідачем при вчиненні спірного правочину вимог п.4 ч.1 ст.602 ЦК України.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду відхиляє як необгрунтовані доводи скаржника, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд правомірно задоволив позов та визнав недійсним односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.02.2016, як такий, що не відповідає вимогам закону.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення від 29.08.2019 у справі №914/261/19 з додержанням норм матеріального і процесуального права. Отже, рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, на підставі ст.129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 29.08.2019 у справі №914/261/19 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення апеляційним судом покладається на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у строки та в порядку, визначені ст. 288-291 ГПК України.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено 18.12.2019.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.П. Дубник

Суддя О.В. Зварич