СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2019 р. Справа № 922/1148/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В.І., суддя Терещенко О.І. , суддя Склярук О.І.

за участю секретаря судового засідання Новікової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. 2638 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року, ухвалене у приміщенні вказаного суду суддею Аюповою Р.М., повний текст якого складено 24.07.2019 року, у справі

за позовом Кегичівської селищної ради, смт. Кегичівка,

до Приватного підприємства "Торгівельні ряди", смт. Кегичівка,

про стягнення коштів та розірвання договору,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Кегичівська селищна рада, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного підприємства "Торгівельні ряди", в якому просив суд:

1. Стягнути з Приватного підприємства Торгівельні ряди на користь Кегичівської селищної ради 90 967,02 грн.

2. Розірвати договір оренди земельної ділянки та майна укладений між Кегичівською селищною радою Харківської області та TOB Кегичівський ринок (правонаступником якого є ПП Торгівельні ряди) від 01.03.1998 року, який зареєстровано в Книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 01.09.1998 року за №10.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року позовні вимоги задоволено повністю.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представники позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах Ryabykh v.Russia від 24.07.2003 року, Svitlana Naumenko v. Ukraine від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статуту приватного підприємства "Торгівельні ряди", зареєстрованого у Кегичівській районній державній адміністрації Харківської області за №04059585Ю00I0085 від 15.06.2000, Приватне підприємство "Торгівельні ряди" (відповідач) створено шляхом реорганізації Товариства з обмеженою відповідальністю "Кегичівський ринок". Підприємство є правонаступником всіх прав та обов`язків ТОВ "Кегичівський ринок", що витікають з договору оренди земельної ділянки та майна від 01.09.1998, укладеного з Кегичівською селищною радою Кегичівського району, а також прав та обов`язків ТОВ "Кегичівський ринок", які утворилися від організації ринку та надання послуг населенню по утриманню торгівельних місць на ринку.

01.09.1998 між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди земельної ділянки та майна, зареєстрований в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за №10 (надалі - договір), за яким рада (позивач) надає, а орендар (відповідач) приймає в оренду індивідуально визначену земельну ділянку площею 4949 кв м для організації селищного постійно діючого ринку, реалізації предмету своєї статутної діяльності.

Відповідно до п. 2.2 договору термін оренди - 25 років від дня укладення договору з переважним правом орендаря на продовження терміну дії договору на наступні десять років.

Згідно з п. 4.4 договору орендна плата за землю сплачується орендарем щомісячно в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян шляхом її перерахування на розрахунковий рахунок ради.

Пунктом 6.3 договору сторони визначили, що за несвоєчасну сплату сум передбачену пунктами 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 цього договору з орендаря стягується пеня у розмірі 0,5% відсотків від несплаченої суми за кожен день прострочки платежу.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що договір може бути змінений або розірваний тільки з письмової згоди сторін або не виконанням однієї із сторін умов цього договору.

У пункті 8.2. договору сторони передбачили, що в разі не досягнення згоди, матеріали передаються на розгляд арбітражного суду.

Відповідно до п. 8.3. договору, будь-які зміни та доповнення до цього договору набирають чинності після їх оформлення у вигляді додатків до договору, підписаних сторонами.

01.01.2008 між сторонами був укладений додаток до договору, в якому вони дійшли згоди збільшити розмір орендної плати на коефіцієнт індексації за 2007 рік (1,028), який становитиме 10915,91 грн, та визначили спосіб внесення орендної плати, а саме, що орендна плата вноситься щомісячно рівними долями в сумі 909,66 грн на рахунок селищної ради не пізніше 30 числа наступного за звітним місяцем поточного року.

В додатку від 03.01.2011 до договору сторони збільшили розмір орендної плати до 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 44394,07 грн, яка вноситься щомісячно рівними долями в сумі 3699,51 грн на рахунок селищної ради не пізніше 30 числа наступного за звітним місяцем поточного року.

18.02.2013 між сторонами була підписана додаткова угода за №25 до договору, в п. 2 якої сторони змінили п. 4.1 договору та узгодили, що річна орендна плата становить 6% від нормативної грошової оцінки - 67087,65 грн.

До додаткової угоди від 18.02.2013 позивачем додано копію витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 18.02.2013 за №01-40/226, згідно якої нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 2013 рік становить 1118127,57 грн.

Додатковою угодою від 01.01.2014 до договору сторони внесли зміни у договір, а саме п. 5.1 договору виклали в такій редакції: "нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 4949 кв м згідно витягу з технічної документації №01-40/226 становить 1118127,57 грн виходячи із вартості 225,93 грн/кв м". Пункт 9 договору сторони виклали у наступній редакції: "орендна плата вноситься орендарем в розмірі 7 відсотків від нормативної грошової оцінки згідно рішення №946 LI сесії VI скликання Кегичівської селищної ради від 11.02.2014, що складає 78268,93 грн".

В додатковій угоді № 36 від 01.01.2015 сторони визначили, що відповідно до п. 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України з врахуванням змін, внесених до п. 289.2 Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIІІ станом на 01.01.2015 нормативну грошову оцінку земель за 2014 рік необхідно індексувати на коефіцієнт індексації 1,249.

Також у вищевказаній додатковій угоді до договору позивач і відповідач визначили змінити п. 9 договору та зазначили, що сума орендної плати земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 4949 кв м (комерційного використання), розташованої на території Кегичівської селищної ради: смт Кегичівка, вул. Миру, 57, становить 97755,62 грн.

Так, за змістом вищезазначеного договору та додаткових угод до нього, сторонами погоджений розмір орендної плати за землю в сумі 97755,62 грн. за рік, та з урахуванням встановленого в Додатку до Договору від 03.01.2011 порядку оплати, Відповідач зобов`язаний сплачувати цю орендну плату щомісячно рівними частинами по 8146,30 грн. (97755,62 грн. : 12 міс.) до 30 числа наступного за звітним місяцем поточного року.

Згідно відповідної довідки селищної ради, за 2016 рік відповідачем в рахунок оплати орендної плати перераховано загальну суму у розмірі 128 412,87грн., за 2017рік - 98 293,75грн.

При цьому, при здійсненні оплати 27.01.2016 відповідачем у призначенні платежу зазначено про внесення орендної плати за грудень 2015року, а в подальших платежах зазначено лише про оплату оренди землі без зазначення конкретного періоду.

Таким чином, виходячи із узгодженого сторонами розміру орендної плати за рік (97755,62 грн.), відповідачем фактично сплачено орендну плату за договором за січень - березень 2018 року повністю та частково за квітень 2018 року, а саме за 25 днів квітня 2018 року.

Як вказує позивач, в порушення вимог договору (з урахуванням вищезазначених додаткових угод), відповідач у серпні 2017 року припинив сплачувати орендну плату за використання земельної ділянки комунальної форми власності площею 4949 м.кв., що розташована за адресою Харківська область, Кегичівський район, вул. Миру, 30.

Так, останній орендний платіж відповідач перерахував на рахунок Кегичівської селищної ради 29.08.2017 у розмірі 12374, 25 грн.

28.09.2017 відповідач направив на адресу позивача лист, відповідно до якого зазначив, що у зв`язку із тим, що він не підписав додаткову угоду від 03.02.2016 (у якій відповідачу пропонувалось внести зміни до договору оренди виключно частині зазначення актуального на внести зміни до договору оренди виключно частині зазначення актуального на той час коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки), він вважає що Договір від 01.09.1998 є чинним в редакції на час його укладення тобто саме на 01.09.1998, і як наслідок відповідач має сплачувати оренду плату щомісячно в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Разом з цим відповідач, у зв`язку із зміною на протязі 20 років законодавства, що регулює питання сплати орендних платежів погоджується сплачувати орендну плату у розмірі земельного податку.

Позивачем направлено на адресу відповідача відповідь №803/02-23 від 09.10.2017, у якій наголошено на необхідності виконання умов договору у повному обсязі, з урахуванням додаткових угод до нього. Зазначено необхідні до сплати розміри орендних платежів.

При цьому, у зв`язку із тим, що відповідач ухилився від отримання відповіді №803/02-23 від 09.10.2017, позивачем направлено на адресу відповідача повторний лист №902/02-23 від 16.11.2017, який отримано особисто директором відповідача ОСОБА_1 Володимиром Олексійовичем 27.11.2017.

Натомість, з боку відповідача, направлені на його адресу листи-вимоги, залишились без відповідного реагування.

Таким чином, враховуючи те, що останній платіж за користування земельною ділянкою надійшов на рахунок позивача у серпні 2017 року, а переплата по договору закінчилась 25 квітня 2018 року, станом на 30.03.2019 у відповідача утворилась заборгованість.

Так, відповідно до довідки Кегичівської селищної ради від 15.04.2019 №278/02-23, за даними бухгалтерського обліку Кегичівської селищної ради станом на 30.03.2019 заборгованість ПП "Торгівельні ряди" по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної форми власності загальною площею 4949 м2, розташованою за адресою: Харківська область, смт Кегичівка, вул. Миру, 30, складає 90967,02 грн., а саме:

- За період з 26.04.2018 по 30.04.2018 ( за 5 днів) становить 1357,72 грн.

- (8146,30 грн/міс. :30 днів х 5 днів = 1357,72грн.);

- За період 3 01.05.2018 по 30.01.2019 (за 9 місяців) становить 73316,70 грн.

(8146,30 грн/міс. х 9 міс. - 73316,70 грн.);

- За період з 01.02.2019 по 30.03.2019 (за 2 місяці) становить 16292,60 грн.

(8146,30 грн/міс. х 2 міс. = 16292,60 грн.)

Оскільки відповідач не сплачує орендні платежі на протязі 11 місяців, що призвело до утворення значної заборгованості перед місцевим бюджетом, чим порушує майнові інтереси громади смт Кегичівка, в особі Кегичівської селищної ради, та враховуючи, що позасудові способи врегулювання спору не дали результатів, зазначене стало підставою для звернення позивача до господарського суду Харківської області з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд зазначив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості, з урахуванням додаткової угоди від 01.01.2015, яка складає 90967,02 грн., є обґрунтованою, доведеною матеріалами справи, тому є такою, що підлягає задоволенню. При цьому, відповідач не припинив користування земельною ділянкою, але припинив повністю сплачувати орендну плату за договором з вересня 2017 року - отже, має місце систематична несплата орендної плати за землю, що відповідно до пунктів 7.2, 8.2 договору, п. «д» ст. 141 ЗК України, ст. 651 ЦК України, ст. 32 Закону України «Про оренду землі» є підставою для розірвання договору оренди землі на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що у спірному договорі не передбачено жодного обов`язку орендаря самостійно обраховувати та коригувати розмір орендної плати у будь-який спосіб, робити будь-яку індексацію, встановлювати способи, періодичність та умови розрахунків, самостійно щорічно індексувати розмір орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством, та сплачувати її щомісячно у розмірі саме 8146,30 грн., який позивачем покладено в основу предмету та підстав позову.

Також відповідач посилається на довідку Головного управління Державної фіскальної служби у Харківської області № 23333/10/20-40-12-09-25 від 08.11.2017, якою повідомлено ПП «Торгівельні ряди», що податковий орган здійснивши контроль на предмет відповідності чинному законодавству розміру орендної плати по спірному договору на підставі поданих уточнюючих податкових декларацій з плати за землю за 1016 та 2017 рік встановив, що на інтегрованій картці платника податку ПП «Торгівельні ряди» по орендній платі рахується переплата в сумі - 117177,25 грн.

Таким чином, на думку відповідача, у наслідку вищенаведених відрахувань від вищевказаного авансу у розмірі і 7177,25 грн. на протязі 2017-2018-2019 років, станом на 30.03.2019 (дата пред`явлення позовних вимог), розмір цього авансу (переплата із орендної плати) у сумі узгодженого із Південною ОДПІГУ ДФС у Харківській області податкового зобов`язання за Договором, становитиме 64144,26 грн. Враховуючи викладене, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, відповідач вважає, що із тексту додаткової угоди №36 від 01.01.2015 року не вбачається його обов`язок здійснювати орендну плату як взагалі так і щомісячно та частинами, оскільки додатковою угодою не встановлено умов з настанням яких у позивача виникає право на отримання орендної плати.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та переглядаючи справу в межах, встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частина 6 цієї статті говорить, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України, ч. 8 ст. 93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Положенням статті 2 Закону України Про оренду землі передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

За приписами ч. 1 ст. 93 ЗК України, ст. 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов`язковим платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 статті 14 ПК України).

Відповідно до ст. 13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі - це договір за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з положеннями статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Також, за підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пунктів 288.1, 288.4 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно з підпунктами 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Пунктом 3 частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що істотною умовою договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення, перегляду та відповідальності за її несплату.

Таким чином, з урахуванням положень статті 632 ЦК України, статті 288 Податкового кодексу України і статей 15, 21 Закону України "Про оренду землі" нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 2 статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Статтею 30 Закону України "Про оренду землі" визначено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Виходячи зі змісту статей 632, 651 ЦК України та статті 30 Закону України "Про оренду землі" слід дійти висновку про те, що за загальним правилом зміна умов договору, в тому числі в частині розміру орендної плати, здійснюється за взаємною згодою сторін. За відсутності такої згоди такий договір може бути змінений за рішенням суду лише у випадках, встановлених умовами договору або в силу закону.

Відповідно до частини 1 статті 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

У разі, коли сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною 4 статті 652 ЦК, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило би співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює обов`язковість договору для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за змістом укладеного між сторонами даного спору договору оренди, з урахуванням додаткових угод до нього, сторонами погоджений розмір орендної плати за землю в сумі 97755,62 грн. за рік, та з урахуванням встановленого в додатку до договору від 03.01.2011 порядку оплати, відповідач зобов`язаний сплачувати цю орендну плату щомісячно рівними частинами по 8146,30 грн. (97755,62 грн. : 12 міс.) до 30 числа наступного за звітним місяцем поточного року.

Згідно відповідної довідки селищної ради, за 2016 рік відповідачем в рахунок оплати орендної плати перераховано загальну суму у розмірі 128412,87грн., за 2017рік - 98 293,75 грн.

Таким чином, виходячи із узгодженого сторонами розміру орендної плати за рік (97755,62 грн.), відповідачем фактично сплачено орендну плату за договором за січень - березень 2018 року повністю та частково за квітень 2018 року, а саме за 25 днів квітня 2018 року.

Як вказує позивач, в порушення вимог договору (з урахуванням вищезазначених додаткових угод), відповідач у серпні 2017 року припинив сплачувати орендну плату за використання земельної ділянки комунальної форми власності площею 4949 м.кв., що розташована за адресою Харківська область, Кегичівський район, вул. Миру, 30.

Так, останній орендний платіж відповідач перерахував на рахунок Кегичівської селищної ради 29.08.2017 у розмірі 12374, 25 грн.

Таким чином, враховуючи те, що останній платіж за користування земельною ділянкою надійшов на рахунок позивача у серпні 2017 року, а переплата по договору закінчилась 25 квітня 2018 року, станом на 30.03.2019 утворилась заборгованість.

Відповідно до довідки Кегичівської селищної ради від 15.04.2019 №278/02-23, за даними бухгалтерського обліку Кегичівської селищної ради станом на 30.03.2019 заборгованість ПП "Торгівельні ряди" по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної форми власності загальною площею 4949 м2, розташованою за адресою: Харківська область, смт Кегичівка, вул. Миру, 30, складає 90967,02 грн., а саме:

- За період з 26.04.2018 по 30.04.2018 ( за 5 днів) становить 1357,72 грн.

- (8146,30 грн/міс. :30 днів х 5 днів = 1357,72грн.);

- За період 3 01.05.2018 по 30.01.2019 (за 9 місяців) становить 73316,70 грн.

(8146,30 грн/міс. х 9 міс. - 73316,70 грн.);

- За період з 01.02.2019 по 30.03.2019 (за 2 місяці) становить 16292,60 грн.

(8146,30 грн/міс. х 2 міс. = 16292,60 грн.).

Колегія суддів погоджується із твердженням місцевого господарського суду про безпідставність доводів відповідача про наявність іншого розміру переплати орендної плати за договором, оскільки лист Головного управління ДФС у Харківській області Державної фіскальної служби України №23333/10/20-40-12-09-25 від 08.11.2017, на який посилається відповідач у якості доказу наявності переплати у сумі 117177,25 грн. внаслідок проведеної перевірки з урахуванням вимог діючого законодавства, не відповідає умові п.8.3 Договору та нормі ст. 654 ЦК України.

Окрім цього, відповідно до Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422, інтегрована карта платника (далі ІКП) це форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами. Заповнення ІКП проводиться на підставі певних звітних документів, які подаються особисто платником.

Отже, переплата з орендної плати, на яку посилається відповідач утворилась внаслідок подання відповідачем до органу ДФС уточнюючих декларацій, де він сам же і вказав зазначену переплату.

Востаннє належно узгоджений сторонами розмір орендної плати за договором викладений у додатковій угоді від 01.01.2015 та складає 97755,62 грн. за рік.

Даний факт підтверджений постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.02.2019 у справі № 922/710/18.

Оскільки узгодження сторонами розміру орендної плати встановлено судом у справі №922/710/18, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про невірне тлумачення місцевим господарським судом положень укладеного між сторонами договору.

Відповідно до ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо інших аргументів сторін, колегія суддів зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в постанові суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості, з урахуванням додаткової угоди від 01.01.2015, яка складає 90967,02 грн., є обґрунтованою, доведеною матеріалами справи, тому є такою, що підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно із пунктом "д" частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди, тоді як разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12.12.2012 у справі № 6-146цс12, від 28.09.2016 у справі №362/5740/15-ц.

Відповідач не припинив користування земельною ділянкою, але припинив повністю сплачувати орендну плату за договором з вересня 2017 року.

Отже, має місце систематична несплата орендної плати за землю, що відповідно до пунктів 7.2, 8.2 договору, п. «д» ст. 141 ЗК України, ст. 651 ЦК України, ст. 32 Закону України «Про оренду землі» є підставою для розірвання договору оренди землі на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

Відповідач не надав суду доказів належного виконання договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в частині розірвання договору обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.07.2019 року задишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.12.2019

Головуючий суддя В.І. Сіверін

Суддя О.І. Терещенко

Суддя О.І. Склярук