ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2019 р. Справа№ 910/24075/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Корсака В.А.

при секретарі Островерха В.Л.

за участю представників

від позивача: Довбиш С.П., адвокат

від відповідача-2: Перетятько С.М., за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська Теплоелектроцентраль"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 (повний текст складено 11.09.2019)

у справі № 910/24075/15 (суддя Л.М. Шкурдова)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська Теплоелектроцентраль"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

2. Національного банку України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової Світлани Володимирівни

про визнання іпотечного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Приватне акціонерне товариство "Білоцерківська Теплоелектроцентраль" з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" та Національного банку України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової Світлани Володимирівни про визнання недійсним Іпотечного договору від 16.02.2015, укладеного між Національним Банком України, Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" та Приватним акціонерним товариством "Білоцерківська Теплоелектроцентраль", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за №746; визнання недійсним Додатку №1 до Іпотечного договору від 16.02.2015, укладеного між Національним Банком України, Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" та Приватним акціонерним товариством "Білоцерківська Теплоелектроцентраль", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за №746; визнання недійсним Додатку №2 до Іпотечного договору від 16.02.2015, укладеного між Національним Банком України, Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" та Приватним акціонерним товариством "Білоцерківська Теплоелектроцентраль", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрованого в реєстрі за №746 (з урахуванням заяви про уточнення позову).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за Генеральним кредитним договором про надання стабілізаційного кредиту №44 від 16.02.2015 (укладений між Національним Банком України (кредитор) та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит") 16.02.2015 між Національним Банком України (іпотекодержатель), Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (позичальник) та Приватним акціонерним товариством "Білоцерківська Теплоелектроцентраль" (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір від 16.02.2015. Позивач зазначив, що вказаний Іпотечний договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки в іпотечному договорі не вказано розмір кредиту, процентну ставку, строку виконання зобов`язання, що не відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про заставу». Позивач зазначив, що спірний іпотечний договір порушує публічний порядок, оскільки фактично спрямований на знищення майна юридичної особи. Позивач зазначив, що ринкова вартість переданого в іпотеку майна перевищує 25 % від вартості активів за даними його останньої річної фінансової звітності, а відтак рішення про укладення спірного іпотечного договору мало прийматися загальними зборами акціонерів позивача. Позивач зазначає про порушення порядку повідомлення акціонерів про проведення загальних зборів, оскільки акціонерів не було повідомлено про їх проведення та не було здійснено публікацію повідомлення в офіційному друкованому виданні, загальними зборами протиправно уповноважено Наглядову раду на доповнення, зміну та уточнення переліку майна для передачі в заставу НБУ. Позивач зазначив, що спірний Іпотечний договір підписано в.о. начальника Головного управління Національного банку України по місту Києву і Київській області ОСОБА_1, яка не надавала згоду на виконання обов`язків тимчасово відсутнього начальника, в зв`язку з чим не мала повноважень на підписання спірного іпотечного договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 у справі № 910/24075/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування відмови у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були не додержані вимоги, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 Цивільного кодексу України, тобто не доведено підстави, в силу яких спірний договір іпотеки має бути визнано недійсним на підставі ст.215 Цивільного кодексу України. Поряд з цим, судом першої інстанції вказано і про не доведення позивачем тієї обставини, що іпотечний договір порушує публічний порядок та повинен бути визнаний недійсним на підставі ст.228 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Білоцерківська Теплоелектроцентраль" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 у справі № 910/24075/16 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, які мають значення для справи, що призвело до прийняття невірного рішення. В обґрунтування поданої апеляційної скарги, позивач вказав про невідповідність оспорюваного договору ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України, а саме відсутності вільного волевиявлення позивача щодо укладення спірного іпотечного договору; невідповідності спірного іпотечного договору ст.12 Закону України «Про заставу»; укладення оспорюваного іпотечного договору із порушенням ст.228 Цивільного кодексу України, як правочин що порушує публічний порядок, суперечить інтересам суспільства, оскільки фактично спрямований на знищення майна позивача; відсутність повноважень у представника Національного банку України на підписання спірного іпотечного договору.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2019 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська Теплоелектроцентраль" у справі № 910/24075/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Корсак В.А.

До апеляційної скарги заявником додано клопотання, в якому просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 у справі № 910/24075/16 посилаючись на те, що, оскаржуване рішення отримано позивачем 14.09.2019.

Також, до апеляційної скарги заявником додано клопотання:

про зупинення провадження у справі № 910/24075/16 до вирішення Господарським судом Київської області справи № 911/554/17 за позовом Frold Projekt Limited до Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська ТЕЦ» про визнання недійсними рішень позачергових загальних зборів акціонерів та набрання рішенням по справі № 911/554/17 законної сили;

про витребування у Національного банку України (для долучення до матеріалів справи) посадову інструкцію ОСОБА_1 (станом на 16.02.2015) та рішення Національного банку України про надання стабілізаційного кредиту ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за Генеральним договором про надання стабілізаційного кредиту від 16.02.2015 № 44.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 задоволено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 у справі № 910/24075/16 та поновлено Приватному акціонерному товариству "Білоцерківська Теплоелектроцентраль" зазначений строк. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська Теплоелектроцентраль" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 та призначено справу № 910/24075/16 до розгляду на 03.12.2019. Запропоновано учасникам справи подати свої міркування або заперечення щодо клопотання про зупинення провадження у справі № 910/24075/16 до вирішення Господарським судом Київської області справи № 911/554/17 за позовом Frold Projekt Limited до Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська ТЕЦ» про визнання недійсними рішень позачергових загальних зборів акціонерів та набрання рішенням по справі № 911/554/17 законної сили та про витребування у Національного банку України (для долучення до матеріалів справи) посадову інструкцію ОСОБА_1 (станом на 16.02.2015) та рішення Національного банку України про надання стабілізаційного кредиту ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за Генеральним договором про надання стабілізаційного кредиту від 16.02.2015 № 44 - до 28.11.2019.

Національний банк України надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська ТЕЦ» без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 у справі № 910/24075/16 без змін, стверджуючи що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська ТЕЦ» є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Водночас Національний банк України надав суду апеляційної інстанції заперечення на клопотання про витребування доказів та про зупинення провадження у справі, з проханням відмовити у їх задоволенні, стверджуючи про порушення порядку на подання (витребування) нових доказів, внаслідок не відповідності приписам ч.3 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, а також наголосив на тому, що предметом розгляду даної справи є визнання недійсним іпотечного договору, а не довіреності (на підставі якої був укладений відповідний правочин), чи визнання протиправним та скасування рішення суб`єкту владних повноважень (рішення Національного банку України про надання стабілізаційного кредиту ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за Генеральним договором про надання стабілізаційного кредиту від 16.02.2015 № 44). Заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі мотивовано тим, що не може бути підставою для застосування ч.1 ст.227 Господарського процесуального кодексу України саме по собі зазначення про пов`язаність справи зі справою, що розглядається іншим судом, оскільки зі змісту наведеного припису вбачається, що визначальним для зупинення провадження є саме неможливість розгляду даної справи, а в клопотанні про зупинення не зазначено обставин, з якими закон пов`язує можливість зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні 03.12.2019 суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження у справі № 910/24075/16 до вирішення Господарським судом Київської області справи № 911/554/17 за позовом Frold Projekt Limited до Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська ТЕЦ» про визнання недійсними рішень позачергових загальних зборів акціонерів та набрання рішенням по справі № 911/554/17 законної сили, з урахуванням поданого Національним банком України заперечення на клопотання про зупинення провадження у справи, за яким він просить відмовити позивачу у задоволенні даного клопотання стверджуючи, що оскаржуваний іпотечний договір від 16.02.2015, який є предметом спору у справі № 910/24075/16, укладений з боку ПрАТ "Білоцерківська теплоелектроцентраль" директором Кривенко В.В, який діє на підставі Статуту, Протоколу засідання загальних зборів акціонерів ПрАТ "Білоцерківська теплоелектроцентраль" від 23.04.2014 та Наказу №273-к від 04.05.2001, тоді як у справі № 911/554/17 оскаржуються рішення загальних зборів Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль", оформлені протоколом позачергових загальних зборів акціонерів ПрАТ "Білоцерківська теплоелектроцентраль" від 28.11.2014.

Відповідно до п.5 ч. 1 ст.227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що іпотечний договір від 16.02.2015, який є предметом спору у справі № 910/24075/16, укладений з боку Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" директором Кривенко В.В, який діє на підставі Статуту, Протоколу засідання загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" від 23.04.2014 та Наказу №273-к від 04.05.2001.

В той час як предметом спору у справі № 911/554/17 є недійсність рішень загальних зборів Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль", оформлених протоколом позачергових загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" від 28.11.2014.

Тобто, апеляційним судом встановлено, що укладаючи спірну угоду директор позивача діяв на підставі Протоколу від 23.04.2014, а не Протоколу від 28.11.2014, оскарження якого, вказано позивачем, як підстава для зупинення провадження у даній справі.

Внаслідок зазначеного, враховуючи приписи п.5 ч.1 ст.227 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі, оскільки позивачем не доведено об`єктивної неможливості розгляду даної справи до вирішення справи № 911/554/17, за позовом Froid Projekt Limited до Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська ТЕІД» про визнання недійсними рішень позачергових загальних зборів акціонерів, що розглядається в порядку господарського судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням у вказаній справі. Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у даній справі.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування у Національного банку України (для долучення до матеріалів справи) посадову інструкцію ОСОБА_1 (станом на 16.02.2015) та рішення Національного банку України про надання стабілізаційного кредиту ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за Генеральним договором про надання стабілізаційного кредиту від 16.02.2015 № 44 з урахуванням заперечення Національного банку України на клопотання про витребування вказаних доказів, в якому посилаючись на ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, він просив відмовити позивачу у задоволенні вказаного клопотання, зазначив, що суд не може брати до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. При цьому стверджує, що предметом розгляду даної справи є визнання недійсним договору іпотеки від 16.02.2015, а не визнання недійсною довіреності, на підставі якої діяла ОСОБА_1 при укладенні оскаржуваного правочину, чи визнання протиправним та скасування рішення суб`єкту владних повноважень (рішення Національного банку України про надання стабілізаційного кредиту ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за Генеральним договором про надання стабілізаційного кредиту від 16.02.2015 № 44).

Суд апеляційної інстанції розглянувши дане клопотання, врахував приписи статей 77, 81 ГПК України, дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору іпотеки від 16.02.2015, а не Генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту від 16.02.2015 № 44 укладеного між Національним банком України та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», стороною якого не був позивач, що свідчить про відсутність необхідності витребування у Національного банку України рішення про надання стабілізаційного кредиту ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за Генеральним договором про надання стабілізаційного кредиту від 16.02.2015 № 44.

Оскільки, оскаржуваний договір іпотеки від 16.02.2015 був укладений ОСОБА_1 . на підставі Положення про філії (територіальні управління) Національного банку України, довіреності від 12.12.2014 посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазаревою Л.І. за реєстровим № 2922 та наказу від 12.02.2015 № 34-К, копії яких наявні в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування посадової інструкції ОСОБА_1 (станом на 16.02.2015), врахував приписи статей 77, 81 Господарського процесуального кодексу України.

03.12.2019 суд апеляційної інстанції відклав розгляд даної справи на 11.12.2019 у зв`язку з неявкою в судове засідання представників відповідача-1 та третьої особи.

Представник відповідача-1 та третьої особи в судові засідання 03.12.2019 та 11.12.2019 не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Про поважність причин нез`явлення до суду не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надавали. Відповідач -1 та третя особа були належним чином повідомлені про судові засідання у даній справі шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження у даній справі від 07.11.2019 та ухвали про відкладення розгляду справи від 03.12.2019 за адресою їх місцезнаходження відповідно до ст.120 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити з підстав в ній наведених.

Представник відповідача-2 в судових засіданнях просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, надані суду першої інстанції, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 16.02.2015 між Національним Банком України (кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (позичальник) укладено Генеральний кредитний договір про надання стабілізаційного кредиту №44 від 16.02.2015 (далі - Генеральний договір).

За умовами, визначеними п.1.1. Генерального договору передбачено надання позичальнику кредиту шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії у загальній сумі 700 000 000 грн на строк з 16.02.2015 до 10.02.2017 (включно). В рамках Генерального договору укладаються окремі кредитні договори. Кредит надається частинами, шляхом оформлення окремих кредитних договорів. Розмір процентної ставки за користування кредитом, порядок її зміни, графік погашення кредиту зазначається у кожному окремому договорі.

В рамках Генерального договору сторони уклали Кредитні договори № 44/1 від 16.02.2015, № 44/2 від 24.02.2015, № 44/3 від 03.03.2015, № 44/4 від 13.03.2015, № 44/5 від 20.03.2015, № 44/6 від 27.03.2015, № 44/7 від 03.04.2015, № 44/8 від 14.04.2015, № 44/9 від 21.04.2015, № 44/10 від 28.04.2015.

16.02.2015 між Національним Банком України (іпотекодержатель), Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (позичальник) та Приватним акціонерним товариством "Білоцерківська Теплоелектроцентраль" (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір від 16.02.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №746 (далі - Іпотечний договір). Цей договір укладений в забезпечення вимог Національого Банку України (іпотекодержателя), що випливають з Генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту № 44 від 16.02.2015, укладеного між Національним Банком України (іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (позичальник), а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також з усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), які укладені в рахунок Генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо : повернення позивальником заборгованості за кредитом у сумі, на умовах та в строки, визначені кредитними договорами; виконання позичальником інших зобов`язань, передбачених кредитними договорами, у повному обсязі, на умовах та в строки, визначені в кредитних договорах (у тому числі при зміні строків виконання зобов`язань), у тому числі зобов`язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків.

Згідно з умовами Іпотечного договору позивач надав в іпотеку належне йому на праві власності майно:

- єдиний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Запорожця Петра, будинок 361 (предмет іпотеки-1);

- устаткування, обладнання, машини та інвентар, мережі та передавальні пристрої, перелік яких зазначено в додатку №1 та транспортні засоби, перелік яких зазначено в додатку №2 (предмет іпотеки-2).

В додатку №1 до Іпотечного договору наведено перелік майна в кількості 1461 одиниця. В додатку №2 до Іпотечного договору наведено перелік транспортних засобів у кількості 28 одиниць.

За умовами визначеними в п.2 цього договору, іпотекодавець виконує зобов`язання за кредитним договором в порядку, передбаченому кредитним договором.

Враховуючи вимоги ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та п. 10.2.6.25 статуту Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль", загальними зборами акціонерів позивача була надана згода на надання в іпотеку Національному банку України вказаного майна. Рішення було оформлено протоколом позачергових загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" від 28.11.2014.

Посилання позивача, як на підставу визнання недійсним спірного Іпотечного договору, на невідповідність оспорюваного договору ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України внаслідок відсутності вільного волевиявлення позивача щодо укладення спірного іпотечного договору, оскільки рішення про укладення спірного іпотечного договору прийнято загальними зборами акціонерів позивача з порушенням порядку прийняття рішення про скликання позачергових загальних зборів акціонерів, порушення порядку скликання цих зборів, допущення порушень при прийнятті рішень цими зборами, неправильне визначення кількості акціонерів, які брали участь у цих зборах суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

За змістом ст. ст. 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю. При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами. Крім того, управління товариством також здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 Цивільного кодексу України ).

Обмеження повноважень виконавчого органу юридичної особи можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на викладене, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Закон враховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми відносинами між юридичною особою та її органом, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина 3 ст. 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності у поведінці третьої особи несе юридична особа.

Спірний іпотечний договір від 16.02.2015 підписано від імені позивача директором Кривенко Василем Васильовичем, який діяв на підставі статуту, протоколу засідання загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" від 23.04.2014 та наказу №273-к від 04.05.2001.

Такими діями директор Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" виконував організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, передбачені п. 10.4 статуту Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль".

Питання недійсності рішення про призначення директором Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" ОСОБА_3 , оформленого протоколом засідання загальних зборів акціонерів від 23.04.2014, у встановленому законом порядку жодним учасником товариства не порушувалося і в судовому порядку не вирішувалося.

Відомості про керівника юридичної особи внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відповідно до положень ст. 92 Цивільного кодексу України , є достатнім підтвердженням повноважень такої особи, зокрема перед третіми особами.

Пунктами 10.1, 10.2 статуту Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" передбачено, що управління товариством здійснюють: загальні збори акціонерів, наглядова рада, директор та ревізійна комісія. Вищим органом товариства є загальні збори акціонерів.

Відповідно до п. 10.2.6.25 статуту Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" до виключної компетенції загальних зборів акціонерів належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт та послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 % вартості активів за даними останньої фінансової звітності товариства.

Загальними зборами акціонерів Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль" була надана згода на надання в іпотеку Національному банку України єдиного майнового комплексу, устаткування, обладнання, машини, інвентар, мережі, передавальні пристрої та транспортні засоби згідно наведеного переліку. Таке рішення було оформлено протоколом позачергових загальних зборів акціонерів ПрАТ "Білоцерківська теплоелектроцентраль" від 28.11.2014.

Водночас в преамбулі оспорюваного правочину зазначено, що представники сторін цього правочину були попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій та на підставі вільного волевиявлення, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, керуючись ст.6 Цивільного кодексу України, уклали цей іпотечний договір, що спростовує доводи позивача про невідповідності оспорюваного договору ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України внаслідок відсутності вільного волевиявлення позивача щодо укладення спірного іпотечного договору.

Аргумент позивача про проведення позачергових загальних зборів акціонерів 28.11.2014 із порушеннями законодавства та статуту Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська теплоелектроцентраль", за результатами рішення яких керівником цього товариства було укладено спірний іпотечний договір від 16.02.2015, не може бути підставою для визнання недійсним цього договору, оскільки не усуває факту законності дій керівника щодо виконання рішення загальних зборів.

При цьому необхідно зазначити, що позивачем не доведено, а судом не встановлено, що - Національний банк України та ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", як сторони за оспорюваним договором іпотеки діяли недобросовісно і нерозумно. Зокрема, достеменно знали про відсутність у директора позивача необхідного обсягу повноважень.

Твердження суду першої інстанції в обґрунтування відхилення наведених позивачем доводів щодо невідповідності оспорюваного договору ч.3 ст.203 ЦК України внаслідок відсутності вільного волевиявлення позивача щодо укладення спірного іпотечного договору, внаслідок наведених позивачем порушень при проведенні загальних зборів, із зазначення, що питання визнання недійсними рішень загальних зборів було предметом розгляду у справі № 911/554/17, за результатом розгляду якої рішенням Господарського суду Київської області від 22.06.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2018, у задоволенні позову відмовлено, не відповідає фактичним обставинам справи, встановленим судом апеляційної інстанції на підставі аналізу наявних матеріалів справи, які свідчать про скасування Касаційним господарським судом у складі Верховного суду постановою від 13.02.2019 у справі № 911/554/17 наведених судом першої інстанції судових рішень з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Однак вищенаведені судом апеляційної інстанції норми матеріального права та встановлені обставини справи на підставі здійсненого аналізу наявних матеріалів справи свідчить про правильність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину із зазначенням про його невідповідність ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України внаслідок відсутності вільного волевиявлення позивача щодо укладення спірного іпотечного договору, недоведеного позивачем суду.

Перевіряючи застосування судами норм матеріального права з огляду на аргумент скаржника про те, що оспорюваний договір є змішаним і його зміст не відповідає ст. 12 Закону України "Про заставу", оскільки не містить обов`язкових положень щодо розміру кредиту, процентної ставки та строку виконання основного зобов`язання суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно із ст.3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в п. 3 ст. 3 та ст. 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 цього Кодексу).

Господарюючі суб`єкти вправі самостійно визначати свої взаємовідносини через договори. Відповідно до положень ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України ).

Судом першої інстанції встановлено, що укладений між позивачем та відповідачами іпотечний договір від 16.02.2015 за своєю правовою природою є договором іпотеки.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавцем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Враховуючи ту обставину, що в іпотеку за спірним договором було передано єдиний майновий комплекс, вказані вище норми закону узгоджуються із приписами ст. 191 Цивільного кодексу України , за якими до складу єдиного майнового комплексу як підприємства входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю та може бути об`єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів.

Чинним законодавством визначена можливість передачі в іпотеку нерухомого майна разом з усіма його приналежностями та сторонами погоджено умови такої передачі підписанням даного іпотечного договору.

За приписами ст. 18 Закону України "Про іпотеку" одними з істотних умов, які має містити іпотечний договір, є зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання, а також опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер.

Статтею 7 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Як правильно встановлено судом першої та апеляційної інстанцій, між сторонами було укладено договір іпотеки, умовами якого передбачена передача в іпотеку єдиного майнового комплексу, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Запорожця Петра, будинок 361 (предмет іпотеки-1) та устаткування, обладнання, машини та інвентар, мережі та передавальні пристрої, перелік яких зазначено в додатку №1 та транспортні засоби, перелік яких зазначено в додатку №2 (предмет іпотеки-2).

Пунктом 1 іпотечного договору від 16.02.2015 встановлено, що цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту від 16.02.2015 № 44, укладеного між іпотекодержателем та позичальником, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також з усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), які укладені/будуть укладені в рахунок генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту (далі разом або окремо згадуються як кредитні договори), в тому числі, щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо : повернення позивальником заборгованості за кредитом у сумі, на умовах та в строки, визначені кредитними договорами; виконання позичальником інших зобов`язань, передбачених кредитними договорами, у повному обсязі, на умовах та в строки, визначені в кредитних договорах (у тому числі при зміні строків виконання зобов`язань), у тому числі зобов`язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків.

За умовами визначеними в п.2 цього договору, іпотекодавець виконує зобов`язання за кредитним договором в порядку, передбаченому кредитним договором.

Таким чином зважаючи на те, що Законом України "Про іпотеку" передбачено альтернативу зазначення розміру, строку і порядку виконання основного зобов`язання з посиланням на правочин у якому вказується основне зобов`язання, суд апеляційної інстанції вважає, що іпотечний договір містить всі істотні умови, необхідні для його дійсності та правомірності та погоджується з висновком суду першої інстанції про неприйняття доводів позивача про недійсність спірного іпотечного договору через відсутність визначеного ним розміру кредиту, процентної ставки та строку виконання основного зобов`язання.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Приписами ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Твердження позивача, що спірний Іпотечний договір підписано ОСОБА_1 від імені Національного банку України за відсутності повноважень, суд першої інстанції підставно визнав необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами (ч.1 ст. 246 Цивільного кодексу України).

Відповідно до Положення про філії (територіальні управління) Національного банку України (затверджене постановою Правління Національного банку України від 01.02.2010 №36 (в редакції, що діяла на момент укладання спірного договору), територіальні управління у сфері грошово-кредитного регулювання, у межах повноважень, укладають з банками регіону від імені Національного банку України, залежно від інструментів регулювання ліквідності банків, усі види договорів та додаткові договори до них, контролюють виконання банками регіону умов цих договорів (п.п. г п. 3.1. Положення).

Договір іпотеки підписаний від імені Національного банку України ОСОБА_1 (заступник начальника Головного управління Національного банку по м. Києву і Київській області) на підставі довіреності від 12.12.2014, яка видана Головою Національного банку України Гонтарєвою Валерією Олексіївною, яка діяла на підставі Закону України «Про Національний банкУкраїни», постанови Верховної Ради України від 19.06.2014 №1530-VII, та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.I. 12.12.2014 за №2922.

Довіреність, що видана на ім`я ОСОБА_1 від 12.12.2014 №2922 діяла до 12.12.2017 і містить повноваження укладати від імені Національного банку України всі види договорів, крім зовнішньоекономічних, вносити до укладених договорів зміни та доповнення, розривати договори, підписувати та виконувати всі інші дії, пов`язані з виконання вказаного повноваження.

Викладене свідчить, що спірний Договір іпотеки від імені Національного банку України підписано особою, яка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності і відповідно було наявне волевиявлення Національного банку України на укладання цього правочину.

Доводи позивача про те, що спірний іпотечний договір порушує публічний порядок та повинен бути визнаний недійсним за ст.228 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції підставно визнав необґрунтованим виходячи з наступного .

Відповідно до ст.228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Дана норма містить перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Позивачем не доведено суду, що оспорюваний іпотечний договір був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним та є таким, що порушує публічний порядок. Тоді як згідно ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, тобто позивачем не доведено суду, що оспорюваний іпотечний договір від 16.02.2015 порушує публічний порядок.

Доводи позивача про фактичне спрямування оспорюваного правочину на знищення його майна не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають предмету та змісту іпотечного договору від 16.02.2015, укладеного між позивачем та відповідачами з метою забезпечення вимог Національного Банку України (іпотекодержателя), що випливають з Генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту № 44 від 16.02.2015, укладеного між Національним Банком України (іпотекодержатель) та Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (позичальник), а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також з усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), які укладені в рахунок Генерального кредитного договору про надання стабілізаційного кредиту, в тому числі щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо : повернення позивальником заборгованості за кредитом у сумі, на умовах та в строки, визначені кредитними договорами; виконання позичальником інших зобов`язань, передбачених кредитними договорами, у повному обсязі, на умовах та в строки, визначені кредитних договорах (у тому числі при зміні строків виконання зобов`язань), у тому числі зобов`язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків.

Твердження суду першої інстанції про недоведення позивачем суду, що іпотечний договір порушує публічний порядок, оскільки не надано вирок суду, постановлений у кримінальній справі, не відповідає висновкам Верховного суду щодо застосування ст. 228 Цивільного кодексу України, наведеним у постанові від 09.07.2019 у справі №911/1113/18, за якою ст. 228 Цивільного кодексу України, не передбачає, що наявність вказаних в ній підстав для визнання нікчемним або недійсним правочину має доводитись лише якимось певним переліком чітко визначених засобів доказування, зокрема, лише вироком суду про притягнення до кримінальної відповідальності сторони такого правочину, яка його вчинила з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Поряд з цим, судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач не надав суду, всупереч приписів ст.ст.74,76,77 Господарського процесуального кодексу України належних та допустимих доказів наявності вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін (щодо знищення чи незаконного заволодіння майном, тощо), про що зазначено і у висновку Верховного суду щодо застосування ст.228 Цивільного кодексу України, наведеним у постанові від 08.08.2019 у справі №2а-12868/12/267, за яким при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо) сторонами правочину або однією зі сторін.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Позивачем не доведено та не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України для визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, а також не надано суду жодних доказів для визнання його недійсним на підставі ст.228 Цивільного кодексу України, в силу яких спірний договір іпотеки має бути визнано недійсним, а тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська Теплоелектроцентраль", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 «Справа «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 ) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland),N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд апеляційної інстанції при вирішенні даного спору, не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених позивачем в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 у справі № 910/24075/16 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 129, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Білоцерківська Теплоелектроцентраль" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 у справі № 910/24075/16 - без змін.

2. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Білоцерківська Теплоелектроцентраль".

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 у справі № 910/24075/16.

4.Матеріали справи № 910/24075/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.12.2019.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

В.А. Корсак