ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року Справа № 918/454/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Пацьола О.О.

без виклику пердставників сторін

за участю представників сторін:

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Малиновського Ігоря Володимировича на рішення господарського суду Рівненської області від 22.08.19р., ухваленого суддею Качур А.М. (повний текст складено 27.08.19) у справі № 918/454/19

за позовом Малого приватного підприємства "Моріон"

до Фізичної особи-підприємця Малиновського Ігоря Володимировича

про стягнення неустойки в сумі 14721, 60 грн.

ВСТАНОВИВ:

МПП «Моріон» (надалі - позивач) звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до ФОП Малиновського Ігоря Володимировича (надалі - відповідач) про стягнення неустойки в розмірі 14721,60 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.08.19 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів сплати неустойки, а факт користування орендованими площами без відповідного договору, підтверджується матеріалами справи, суд дійшов висновку, що позов про стягнення неустойки на підставі статті 785 ЦК України є обґрунтований та законний, а тому підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 22.08.19 року та припинити провадження у справі № 918/454/19, винести окрему ухвалу щодо дій Господарського суду Рівненської області.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до законодавства України, народ має виключне право на володіння, користування та розпорядження землями України.

Стверджує, що долучені позивачем до матеріалів справи копії документів та процесуальні документи ухвалені судом першої інстанції у даній справі - є підроблені.

Звертає увагу на те, що позивач, звертаючись в суд з даним позовом, не надав доказів на підтвердження права власності на торгове місце.

Скаржник вважає, що земельна ділянка площею 0,34 га по вул. Шевченка, 7, м. Рівне використовується позивачем не за цільовим призначенням, про що було видано припис з вимогою усунути порушення земельного законодавства, однак, директор позивача вимоги припису виконав частково, демонтувавши малі нестаціонарні споруди.

Стверджує, що позивач не має права надавати землю в оренду, як річ, оскільки вона не надавалась позивачу під ринок.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, зазначив, що відсутність права власності на тимчасову нестаціонарну споруду не впливає на право орендодавця вимагати сплати неустойки за продовження користування торгівельним місцем, оскільки вона не є об`єктом оренди.

Зазначив, що відповідач здійснював підприємницьку діяльність на передану йому торгівельному місці, яке було облаштовано належною відповідачу на праві власності малою нестаціонарною спорудою, після закінчення строку дії договору.

Від відповідача надійшло клопотання про проведення судового засідання у даній справі з повідомленням сторін. Клопотання обгрунтовано тим, що спір у даній справі має загальнонаціональний та державний інтерес.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів враховує наступне.

За приписами ч.13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частинами 1, 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В частині 6 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення 14721,6 грн, що є меншим ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак вказана справа відноситься до малозначних справ у розумінні п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України та відповідно до ч. 10 ст. 270 названого Кодексу підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи наведені приписи процесуального законодавства, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту (особливості предмету позову), категорію та складність справи, обсяг та характер доказів, які входять до предмету доказування, час, необхідний для вчинення судом та учасниками процесуальних дій, кількість учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справа має незначну складність, для якої пріоритетним є швидке вирішення спору, тож справа є малозначною, розгляд якої підлягає здійсненню у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Разом з тим, колегією суддів не встановлено виняткових обставин, передбачених частиною 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України для розгляду справи у загальному порядку, доводи відповідача про те, що справа має велике значення, загальнонаціональний та державний інтерес є безпідставними та необгрунтованими.

Враховуючи, що за ціною позову дана справа є малозначною, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Крім того, від апелянта надійшло клопотання про витребування документів: висновок експертів судової земельної експертизи № 1094/1095/1096 від 23.08.2019 року у справі №918/792/17; податковий звіт МПП «Моріон» за 2016 рік з відомостями про існування на балансі МПП «Моріон» торгівельних місць і про розмір сплачуваного позивачем податок за землю чи за надані в оренду підприємцям створені МПП «Моріон» торгові місця з 2016 року.

Вказане клопотання не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, звертає увагу на те, що відповідачем до суду першої інстанції не заявлялося клопотання про витребування доказів.

При цьому, у відповідача було достатньо часу для витребування доказів, які зазначені в клопотанні, однак, апелянтом вказане клопотання не заявлялось в суді першої інстанції та не обгрунтовано причини, з яких він не міг заявити вказане клопотання.

Враховуючи наведене та вимоги ст. 269 ГПК України, колегія суддів відхиляє клопотання відповідача про витребування нових доказів.

Разом з тим, відповідач просить долучити до справи №918/454/19 витяг постанову Верховного суду України у складі Касаційного господарського суду від 03 вересня 2019 року по справі 918/823/17. Однак, вказаний документ не надано відповідачем до клопотання.

Крім того, апеляційний господарський суд не бере до уваги нові докази подані відповідачем в суд апеляційної інстанції, а саме: відповідь на запит громадянина України С.П.Яганова начальника управління комунальною власністю Рівненської міської ради Н.Поліщук від 24.10.17 № 08- 1103; повідомлення про знахідку безхозної землі у межах адміністративно - територіальної одиниці м. Рівне від 19 червня 2018 року №Ко 1597/2-18, виходячи з наступного.

Стаття 269 ГПК України встановлює межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, ч. 3 ст. 269 ГПК України чітко передбачає обов`язковість обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на наведене вбачається, що у відповідача було достатньо часу для подання відповідних доказів, які зазначені в клопотаннях, при цьому, відповідачем не наведено обставин з яких вказані вище нові докази, не були подані суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від апелянта.

Малиновським І.В. через канцелярію суду подано клопотання про винесення окремої ухвали, якою підтвердити реальний факт належності громадянства республіки Україна Малиновському Ігорю Володимировичу .

Апелянтом подано клопотання про винесення окремої ухвали відносно Верховної Ради України. Клопотання обгрунтовано тим, що Верховна рада України порушує вимоги ст. 20 Конституції України щодо встановлення опису і порядку використання державних символів, що на думку відповідача перешкоджає і унеможливлює належний розгляд справи № 918/454/19 та виготовлення процесуальних документів під час судового процесу.

Крім того, скаржник просить винести окрему ухвалу про приведення назви Північно-західного апеляційного господарського суду до конституційних назв територій у ст. 133 Конституції України.

Разом з тим, просить зупинити провадження у справі № 918/454/19 у порядку п.п 5 ч. 1 ст. 227 КАС України до прийняття Верховною Радою України ЗУ «Про опис і прядок використання Державних символів України» у відповідності до ст. 20 Конституції України та зобов`язати відповідача утриматись від використання підробленої печатки та офіційних бланків, які не містять зображення Державного герба України.

Згідно з ст. 246 Господарського процесуального кодексу України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.

Така ухвала постановляється як за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, так і з ініціативи суду. Окрема ухвала постановляється судом в нарадчій кімнаті і оформляється окремим документом.

Проаналізувавши зазначене, суд зазначає, що винесення окремої ухвали до певної особи є саме виключним правом суду, а не обов`язком.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України.

Ст. 358 Кримінального кодексу України регламентовано відповідальність за підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів.

Під підробленням документа розуміється як повне виготовлення сфальсифікованого документа, так і часткова фальсифікація змісту справжнього документа.

При цьому, суд не встановив обставин порушення законодавства, доводи відповідача щодо підроблення документів не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Апеляційний суд звертає увагу відповідача на те, що питання встановлення факту громадянства не відноситься до повноважень господарських судів відповідно до ГПК України. Також суд зауважує, що звернення Малиновського І.В. зі скаргою на рішення суду як суб`єкта правовідносин з Україною, людини і громадянина унітарної держави республіка Україна (аркуш 1 апеляційної скарги), не позбавляє його статусу суб`єкта підприємницької діяльності, запис про що, згідно витягу з єдиного державного реєстру (а.с. 14), не припинено.

Колегія суддів зазначає, що Указом Президента України № 454/2017 від 29.12.2017 ліквідовано Рівненський апеляційний господарський суд та створено Північно-західний апеляційний господарський суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку, Волинську, Житомирську, Рівненську та Хмельницьку області, з місцезнаходженням у місті Рівному, тому вважає безпідставними та надуманими доводи відповідача щодо невідповідності назви Північно-західного апеляційного господарського суду вимогам Конституції України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотань відповідача про постановлення окремих ухвал.

Щодо зупинення провадження у даній справі, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі або третьою особою з самостійними вимогами щодо предмета спору, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; необхідності призначення або заміни законного представника учасника справи; перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді; об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні перешкоди для продовження розгляду по суті справи, оскільки матеріали справи містять достатню кількість доказів для встановлення та оцінки фактів, які є предметом судового розгляду. Визначені підстави для зупинення провадження у даній справі не є обставиною, що унеможливлює розгляд даної апеляційної скарги.

Посилання відповідача на п.п 5 ч. 1 ст. 227 КАС України, є безпідставним, оскільки господарський суд під час судового провадження керується нормами ГПК України, а не КАС України, при цьому, ст. 227 КАС України не містить п.п. 5.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2016 року між Малим приватним підприємством "Моріон" та фізичною особою - підприємцем Малиновським Ігорем Володимировичем укладено договір оренди торговельного місця №79/16.

Відповідно до умов Договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування місце №79 загальною площею 4,2 кв.м., що розташоване на території ринку "Моріон", (об`єкти оренди), для провадження торговельної діяльності.

Пунктом 3.2.3 Договору передбачено, що орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати оренду плату, та інші платежі: компенсацію комунальних послуг згідно показників лічильника, експлуатацію електромереж згідно виставленого рахунку, плату за компенсацію витрат за користування земельною ділянкою згідно виставленого рахунку тощо.

У разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або витрат (повної або його частини) об`єкта оренди з вини орендаря (п. 3.2.5).

Орендар зобов`язаний передати торгове місце орендодавцю, підписавши акт приймання -передачі (повернення) торговельного місця в день закінчення дії (розірвання) договору (п. 3.2.11).

П. 4.1 договору визначено, що орендна плата за об`єкт оренди становить 508,20 грн. за один місяць оренди.

Повернення орендарем об`єкту оренди орендодавцеві оформляється двостороннім актом приймання-передавання, що складається у двох примірниках, наділених однаковою юридичною силою, - по одному примірнику для кожної із сторін (пункт 6.10).

Вказаний договір підписаний представником позивача та відповідачем.

01 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передавання, згідно якого фізична особа - підприємець Малиновський Ігор Володимирович прийняв у строкове платне користування місце №79 загальною площею 4,20 кв.м., що розташоване на території ринку "Моріон".

31 липня 2017 року між Малим приватним підприємством "Моріон" та Фізичною особою - підприємцем Малиновським Ігорем Володимировичем укладено додаткову угоду до договору, згідно якої сторони домовились, зокрема, п.6.1. договору викласти у наступній редакції: "Договір набуває чинності з 01 серпня 2016 року та діє до 31 жовтня 2017 року включно."

Колегія зветрає увагу, що ні договір оренди, ні додаткова угода до нього недійсними в порядку, встановленому законому, не визнавалися.

З матеріалів справи вбачається, що своїх зобов`язань в частині повернення торгівельного місця відповідач не виконав, що стало підставою для звернення МПП "Моріон" до Господарського суду Рівненської області з позовом про зобов`язання відповідача звільнити вказане торгівельне місце.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 11 травня 2018 року у справі №918/192/18 зобов`язано Фізичну особу - підприємця Малиновського Ігоря Володимировича звільнити торгівельне місце № 79 шляхом демонтажу тимчасової нестаціонарної споруди типу КЗТ, що розташована на території ринку "Моріон" за адресою: м. Рівне, вул. Шевченка, буд.7.

При цьому, рішенням встановлено, що договір оренди торговельного місця № 79/16 від 15.07.2016 року припинив свою дію 31.10.2017 року, а тому орендар мав звільнити об`єкти оренди (торговельне місце №79) за адресою: м. Рівне. вул. Шевченка, 7 ринок " Моріон" та повернути їх орендодавцю за актом приймання - передачі.

Вказане рішення набрало законної сили.

Тобто, факт неналежного виконання зобов`язань відповідачем щодо повернення торговельного місця та умисного неправомірного користування ним після закінчення терміну дії Договору № 79/16 від 15.07.16 р., встановлено Господарським судом Рівненської області та в силу ст. 75 ГПК України має преюдиційне значення, а тому, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

16.01.19 р. на виконання вказаного вище судового рішення, на підставі судового наказу №918/192/18 від 25 липня 2018 року, Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області в межах виконавчого провадження ВП №56946847 примусово звільнено торгівельні місця на ринку "Моріон" №79 за адресою: м. Рівне, вул. Шевченка, б.7, шляхом демонтажу нестаціонарних споруд типу КЗТ, що стверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 16.01.19 року.

За таких обставин, торгівельне місце № 79 було повернуто орендодавцю з користування орендаря - 15 січня 2019 року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач користувався об`єктом оренди без правових підстав з 01 листопада 2017 року по 15 січня 2019 року, що стало підставою для нарахування відповідачу 14 721,60 грн. неустойки за прострочення повернення об`єкту оренди.

07.036.19 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату неустойки в розмірі 14721,3 грн. за прострочення повернення торгівельного місця № 79 на ринку «Моріон». Однак, вимога залишена без задоволення.

Несплата відповідачем неустойки за прострочення повернення об`єкту оренди в сумі 14 721,60 грн., стало підставою для звернення позивач в суд з даним позовом.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом установлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору оренди торговельного місця №79/16.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст. 759 ЦК України)

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, договір оренди торговельного місця №79/16 від 15.07.2016р. припинив свою дію 31.10.2017 року.

Згідно із ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Перевіривши розрахунок суми заявленої до стягнення, суд вважає його правильним, зокрема вартість місяця оренди у відповідності до п. 4.1 договору складє 508,20 грн. Прострочення повернення складає 14 місяців і 15 днів (період з 01.11.2017 по 15.01.2019) : (508,20х 14 + 245,85 (за 15 днів)) Х 2 = 14721,30 грн.

Доказів сплати суми неустойки в сумі 14 721,60 грн. в добровільному порядку Малиновським І.В. до матеріалів справи не надано.

Таким чином, позивачем доведено, що з 01.11.2017р. по 16.01.19 р. відповідач користувався орендованим торгівельним місцем після закінчення дії договору, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 14 721,60 грн. неустойки на підставі ст. 785 ЦК України є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Крім того, посилання скаржника на постанову Верховного Суду у справі № 918/823/17 не беруться судовою колегією до уваги, оскільки, у справі № 918/823/17 предметом спору є зобов`язання звільнити торговельні місця, а у справі №918/454/19 є стягнення неустойки, за користування торговельним місцем №79 на ринку "Моріон" після закінчення строку дії договору.

Факт правомірності укладення позивачем договору оренди торгівельно місця підтверджено рішенням у справі 918/192/18, що набрало законної сили, а тому в силу ст. 75 ГПК України є преюдиційним у даній справі. Договір оренди від 31.07.2017 виконувався сторонами до припинення його дії, недійсним в судовому порядку не визнавася, а тому посилання скаржника на відсутність правових підстав у позивача на укладення договору є безпідставним.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Малиновського Ігоря Володимировича на рішення Господарського суду Рівненської області від 22.08.19р. у справі № 918/454/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 22.08.19р. у справі № 918/454/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/454/19 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "12" грудня 2019 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.