Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2019 р. м. Житомир Справа № 906/897/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Цаплюк І.О. - довіреність №1 від 28.08.2019;

від відповідача: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Державної установи "Бердичівська виправна колонія № 70"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промконтракт-ЛТД"

про стягнення 23726,05грн.

Бердичівська виправна колонія №70" звернулася до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промконтракт-ЛТД" 23726,05грн, з яких 19000,00 основного боргу, 3396,05грн неустойки, 1330,00грн штрафних санкцій.

Ухвалою від 23.09.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 15.10.2019.

В судовому засіданні 15.10.2019 розгляд справи відкладено на 05.11.2019.

У судовому засіданні 05.11.2019 оголошено перерву до 10:00 год. 22.11.2019.

У зв`язку з відрядженням судді Вельмакіної Т.М. 22.11.2019 у м. Рівне, справа №906/897/19 в судове засідання 22.11.2019 не вносилась. Ухвалою від 20.11.2019 судове засідання у справі №906/897/19 призначено на 25.11.2019.

Враховуючи, що 25.11.2019 сторони своїх представників в засідання суду не направили, доказів виконання дій, про необхідність вчинення яких наголошували під час розгляду справи 05.11.2019, не надали, а позивач не проінформував господарський суд про актуальність позовних вимог на дату судового засідання, що унеможливлювало вирішення спору, розгляд справи відкладено на 29.11.2019.

Ухвалою від 29.11.2019 розгляд справи відкладено на 09.12.2019.

В судовому засіданні 09.12.2019 представник позивача подала оригінали клопотань від 20.11.2019 та від 25.11.2019 про відкладення попередніх засідань суду, які надсилалися останньою до суду електронною поштою, однак у зв`язку з відсутністю електронно-цифрового підпису судом не розглядалися. Вказані клопотання судом долучено до матеріали справи. Також представник позивача подала для огляду оригінал акту звірки розрахунків, копія якого міститься в матеріалах справи. На запитання суду з приводу зарахування зустрічних вимог пояснила, що позивач має намір оплатити борг після реєстрації договору, оскільки всі документи по поставці товару має в наявності. Вказала, що колонія не може провести зарахування зустрічних вимог у зв`язку з тим, що Державна казначейська служба, у цьому випадку, не зможе контролювати надходження коштів, які вважає прибутком, а така ситуація суперечить Бюджетному кодексу. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи відповідач повідомлений вчасно та належним чином, що вбачається з поштового повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 97).

За приписами ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Враховуючи необхідність реалізації конституційного принципу захисту прав і свобод людини і громадянина (ст. 55 Конституції України), суд здійснює розгляд справи, керуючись, як ст. 2, 15 ГПК України, так і положеннями вказаної Конвенції та конституційних засад, які мають найвищу юридичну силу (ст. 8 Конституції України).

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

10.12.2018 між Державною установою "Бердичівська виправна колонія № 70" (продавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промконтракт-ЛТД" (покупець, відповідач) укладено Договір №264-Г, за умовами якого продавець зобов`язався протягом дії Договору передати покупцеві продукцію (товар) в обсязі, асортименті та у строки з гідно з умовами даного договору, а покупець зобов`язаний прийняти товар та оплатити за цінами, згідно з нижченаведеною специфікацією: лоток дерев`яний, у кількості 5000 шт. на загальну суму 190000,00грн.

За умовами п. 2.1. Договору, ціна на товар вказується у специфікації, накладних та інших подібних документах.

Строк дії Договору: з моменту підписання до 31.12.2018 (п. 9.1. Договору).

Позивач вказує, що на виконання умов вищевказаного Договору, згідно накладної, поставив відповідачу товар на загальну суму 19000,00грн.

Не проведення відповідачем у повному розрахунків за отриманий товар стало підставою для звернення позивача за захистом порушеного права до суду.

Крім суми основного боргу позивач заявив до стягнення з відповідача 3396,05грн неустойки та 1330,00грн штрафних санкцій.

Відповідач, згідно відзиву на позовну заяву (а.с. 86-89), факт поставки позивачем товару та суму заборгованості в розмірі 19000,00грн не заперечив. Разом з тим пояснив, що сума заборгованості станом на момент звернення до суду є меншою, оскільки у позивача перед відповідачем також існує грошове зобов`язання на суму 9530,80грн, що підтверджується актом звірки розрахунків, оригінал якого є у позивача.

Зокрема, відповідач пояснив, що 20.11.2018 по видатковій накладній №НР-0290 поставив позивачу товар на загальну суму 9530,80грн, однак на вказану суму розрахунки позивач не провів. Вважає, що підтвердженням заборгованості позивача перед відповідачем є претензія від 02.08.2019 за №4-2066.

Зазначив, що неодноразово звертався до позивача із усною та письмовою заявою про здійснення зарахування взаємних грошових вимог, проте, в порушення домовленостей, позивач пред`явив позов на 19000,00грн, без урахування наявного боргу перед відповідачем.

За вказаного, відповідач вважає, що його зобов`язання перед позивачем по договору купівлі-продажу №264-9 від 10.12.2018 в частині 9530,80грн є припиненим в силу зарахування зустрічних однорідних вимог, а заборгованість в сумі 9469,20грн відповідач визнає та готовий сплатити. Враховуючи визнання позову відповідачем, останній просить суд вирішити питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Також відповідач заперечує нарахування позивачем 3396,05грн неустойки, оскільки сторонами не передбачено такий вид відповідальності. Нарахування 1330,00грн штрафних санкцій вважає безпідставним, так як позивач не надав доказів того, що він є суб`єктом господарювання, який належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, як того вимагає ст. 231 ГК України.

Позивач у відповіді на відзив (а.с. 52-53) вказав, що згідно ст. 24 ЗУ "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Пояснює, що відповідно до свого положення, позивач є бюджетною неприбутковою установою та при здійсненні розрахунків керується Порядком казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затверджений наказом Міністерства фінансів України №1407 від 24.12.2012.

Вважає, що виходячи із вказаного Порядку, факт проведення взаємних розрахунків є незаконним, оскільки унеможливлює проведення контролю за державними коштами органами Казначейства. Вважає, що проведення взаємозаліку заборгованості означатиме отримання доходу в негрошовій формі, що заборонено відповідно до ст. 45 Бюджетного кодексу України.

Пояснює, що причиною несплати заборгованості перед відповідачем є також відсутність всього пакету документів, а саме - Договору купівлі-продажу товарів на суму 9530,80грн.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення сторін, господарський суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, враховуючи наступне.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, відносини між сторонами виникли на підставі Договору №264-Г купівлі-продажу від 10.12.2018.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За умовами п. 2.2. Договору, розрахунок проводиться в гривнях, шляхом перерахування суми вартості партії товару на поточний рахунок продавця на умовах: 100% попередня оплата.

За п. 2.3. Договору, за домовленістю між сторонами розрахунки можуть проводитися у будь-якій формі не забороненій чинним законодавством.

Доказів проведення відповідачем попередньої оплати матеріали справи не містять.

Згідно пояснень представника позивача, поставка здійснювалася за відсутності попередньої оплати, тобто без дотримання вказаної умови Договору.

За вказаного суд враховує, що згідно ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, накладною №585 від 10.12.2018 підтверджено, що на виконання умов Договору, позивач поставив відповідачу товар, на загальну суму 19000,00грн. Вказаний товар був отриманий відповідачем, що підтверджується підписом уповноваженого за довіреністю представника відповідача (а.с. 16-17) та не заперечувалось відповідачем у відзиві на позовну заяву (а.с. 40-43).

За вказаного, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача на час звернення позивача до суду грошового зобов`язання по сплаті на користь позивача на підставі Договору грошових коштів у розмірі 19000,00 грн.

Разом з тим, на заяву відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 9530,80грн (а.с.40-44), суд враховує наступне.

Відповідно до статті 601 ЦК України, зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Отже вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема, грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Таким чином, зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однією з сторін. Зарахування, проведене за заявою однієї сторони, діє з моменту, коли є у наявності всі умови для зарахування.

Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду, що в подальшому буде підставою для перегляду рішення в даній справі за новивиявленими обставинами.

Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов`язань (наприклад, недопустимість зарахування зустрічних вимог згідно з статтею 203 ГК України та статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про примусове виконання зобов`язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

(Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного суду у складі КГС від 02.04.2019 у справі №918/539/18).

Судом встановлено, що докази оскарження позивачем вимоги про зарахування зустрічних вимог чи докази неможливості зарахування зустрічних вимог, зазначених у заяві відповідача від 10.10.2019, у матеріалах справи відсутні. Вказану заяву, як підтвердила пердстаник позивача в судовому засіданні, позивач отримав 17.10.2019.

Також судом встановлено, що за поставкою товару за видатковою накладною №РН-0290 від 20.11.2018 - відповідач є кредитором, а позивач - боржником, що свідчить про те, що вимоги, які виникли між сторонами, є зустрічними.

При цьому грошові вимоги мають розглядатися як однорідні у силу не диференційованості грошей як предмета виконання зобов`язань. Гроші як предмет задоволення майнової вимоги мають ознаку замінності, еквівалентності та інші властивості, що дозволяють проводити обмін та інші операції з грошами. Отже, вимога про сплату грошей за загальним правилом є однорідною із іншою вимогою про сплату грошей. Відтак, якщо зобов`язання які виникли між сторонами за укладеними договорами є грошовими, то вони є однорідними.

Водночас, ще однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме - відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань.

Позивач, у претензіях від 02.08.2019 за №4-2066 (а.с. 18 (зворотній бік)) та №4-1765 від 05.07.2019 (зворотній бік) і його представники в судових засіданнях не заперечували наявність заборгованості перед відповідачем, у розмірі 9530,80грн.

Також матеріали справи містять підписаний сторонами Акти звіряння взаємних розрахунків №38 та №39 від 17.10.2019 (а.с. 61,62), згідно яких вони погодили сальдо на користь ТОВ "Промконтракт" ЛТД (за придбаний тарний кряж, цвяхи будівельні) по накладній №РН-0290 від 20.11.2018 на суму 9530,80грн. Сальдо на користь ДУ "Бердичівська виправна колонія (№70)" за реалізовану продукцію (лоток хлібний) по накладній №585 від 10.12.2018 на суму 19000,00грн.

Надаючи правову оцінку вказаним актам, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.19. у справі № 910/1389/18, яка полягає в наступному. Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Вказані Акти звірки містять печатки та підписи сторін, тому в сукупності з іншими доказами підтверджують існування вказаної в них заборгованості, яка також підтверджена представниками сторін під час розгляду справи.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що відповідач довів належними та достатніми доказами факт припинення зобов`язання за поставкою по видатковій накладній №НР-02090 від 20.11.2018 на суму 9530,80грн, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно його заяви, факт отримання якої 17.10.2019 підтвердив представник позивача під час розгляду справи 05.11.2019.

Заперечення позивача в цій частині є безпідставними, оскільки чинне Законодавство України не визначає наведені позивачем обставини як такі, що є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог. Зсилання позивача на те, що проведення взаємозаліку заборгованості означатиме отримання доходу в не грошовій формі, що заборонено відповідно до ст. 45 Бюджетного кодексу України, суд розцінює критично, оскільки зарахування вимог означатиме для позивача погашення заборгованості за зобов`язанням, а не отримання доходу. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням. Крім того, суд враховує, що згідно Положення про державну установу "Бердичівська виправна колонія (№70)", затвердженого Міністерством юстиції України від 27.06.2018 за №2165/5, Виправна колонія утримується за рахунок коштів державного бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством".

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відтак, зважаючи на зарахування зустрічних однорідних вимог, яке мало місце після звернення позивача до суду, суд дійшов висновку про те, що з відповідача підлягає стягненню основний борг у розмірі 9469,20грн, тобто у визнаній останнім сумі. В частині стягнення з відповідача 9530,80грн провадження у справі слід закрити, згідно з п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Що стосується заявленої позивачем неустойки у розмірі 3396,05грн та штрафної санкції в сумі 1330,00грн, суд враховує таке.

Відповідно до п. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення штрафної санкції, позивач вказує, що оскільки він є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, то відповідно до ч.2 ст. 231 ГК України, до відповідача застосовуються штрафні санкції за невиконання зобов`язання, а саме: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня в розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

За змістом положень частини першої статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно з ч.1 ст. 546 ЦК України, неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язань.

За приписами ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

При цьому суд враховує абз. 3, 4 п. 2.1 та п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", згідно якого, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише у разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Натомість, в укладеному сторонами Договорі нарахування неустойки (штрафу, пені) взагалі не обумовлено, а зазначено лише загальну умову (п. 5.1 Договору) про те, що сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, згідно з чинним законодавством України.

З урахуванням викладеного, суд вважає вимоги про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 3396,05грн та штрафної санкції в сумі 1330,00грн безпідставними, тому в задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Згідно ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги на суму 9469,20 грн основного боргу підлягають задоволенню. Провадження у справі в частині стягнення 9530,80 грн основного боргу підлягає закриттю на підставі п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог за накладними №РН - 0290 від 20.11.2018 та №585 від 10.12.2018. У стягненні 3396,05 грн пені та 1330,00 грн штрафу суд відмовляє.

Оскільки відповідач визнав позов в частині стягнення 9469,20 грн основного боргу, то відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України, за ухвалою суду, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 % судового збору (454,36 грн), сплаченого при поданні позову з визнаної відповідачем позовної вимоги, решту 50% від цієї суми підлягає стягненню з відповідача. В іншій частині судовий збір, згідно зі ст. 129 ГПК України, покладається на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 231, 233, 236-238, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промконтракт-ЛТД" (10001, Житомирська обл., м. Житомир, вул. Київська, буд. 79, )

на користь Державної установи "Бердичівська виправна колонія № 70" (13300, Житомирська обл., м. Бердичів, вул. Низгірецька, буд. 1, ):

- 9469,20 грн. основного боргу;

- 1538,35 грн судового збору.

3. Закрити провадження у справі в частині стягнення 9530,80 грн основного боргу.

4. У стягненні 3396,05 грн пені та 1330,00 грн штрафу відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 16.12.19

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - у справу;

2,3 - сторонам - рек.