ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року Справа № 918/414/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Грязнов В.В. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Пацьола О.О.

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: Янкевич Л.Д

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.11.18р. у справі № 918/414/18 (повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року, суддею Н.Ф. Церковна)

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз"

про стягнення інфляційних втрат у розмірі 3 537 704 грн 93 коп., 3% річних у розмірі 1 021 368 грн 61 коп.

ВСТАНОВИВ:

ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» (надалі - позивач) звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Рівнегаз» (надалі - відповідач) про стягнення 3537704,93 грн. інфляційних, 1021368,61 грн. річних.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 14.11.18 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладена між сторонами Мирова угода не є новацією, проте з урахуванням реструктуризації заборгованості в порядку п. 2.6. ст. 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" мала своїм наслідком відповідно до ч. 1 ст. 651 та ст. 654 Цивільного кодексу України зміну строку.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем змінених умов виконання грошового зобов`язання, встановлених узгодженим сторонами і затвердженим судом графіком виконання зобов`язання, що свідчить про відсутність прострочення такого грошового зобов`язання у розумінні ст. 610 та ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України.

Суд зазначив, що у спірному випадку визначені цивільним законодавством підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних відсутні, тобто, фактично, не встановлено порушення прав та інтересів позивача, позовна давність в цьому випадку не застосовується, оскільки в заявлених позовних вимогах судом відмовляється по суті, і сплив позовної давності (за вказаних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 14.11.18 року та задоволити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні. Мирова угода, затверджена судом на підставі ст. 121 ГПК України з метою зміни строку/порядку виконання рішення суду, незалежно від її змісту, не змінює строк виконання грошового зобов`язання, встановлений договором, як підставою його виникнення.

Стверджує, що позивач, як кредитор у цивільному зобов`язанні, укладаючи мирову угоду, не здійснив волевиявлення, спрямоване на нівелювання права відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові на умовах, визначених саме договором № 06/09-47.

Скаржник наголошує, що сторонами не реалізовано право на реструктуризацію заборгованості за природний газ, яка виникла за договором № 06/09-47 станом на 01.01.11 р., шляхом укладення договору про реструктуризацію заборгованості, який можна було б вважати підставою виникнення нових цивільних обов`язків сплачувати таку заборгованість у строки, встановлені договором.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Зокрема, зазначив, що мирова угода від 08.06.12 лише форма реалізації реструктуризації заборгованості між сторонами.

Наголосив на тому, що мирова угода виконується відповідачем шляхом проведення оплати заборгованості згідно графіку погашення заборгованості.

Позивачем неправомірно нараховано інфляційні втрати та 3% річних по Договору без врахування мирової угоди, якою змінено строк та порядок виконання грошових зобов`язань по Договору.

Відповідач звертає увагу на те, що сторони дійшли згоди врегулювати порядок виконання рішення від 22.06.10 р. шляхом укладення мирової угоди в частині суми основного боргу, яка становила 16396397,62 грн.

У відповіді на відзив, позивач зазначив, що доводи відповідача про обмеження права укладення договору реструктуризації заборгованості, охопленої судовим рішенням, не знаходять законодавчого підтвердження. Мирова угода укладена на стадії виконання рішення і направлена на розстрочення виконання рішення суду, а не на зміну строків виконання зобов`язання за договором № 06/09-60. Така мирова угода, не може вважатися правочином у цивільно-правовому розумінні, не змінює строки виконання грошового зобов`язання, а встановлює лише інший спосіб виконання судового рішення.

В судове засідання представники позивача не з`явився.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача, оскільки останній не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2009 року між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та ВАТ "Рівнегаз" (покупець), найменування якого було змінено на АТ «Оператор газорозподільної системи «Рівнегаз» укладено договір на постачання природного газу № 06/09-47.

Відповідно до умов Договору постачальник зобов`язується передати у власність покупцю протягом січня-лютого 2009 року, серпня-грудня 2009 року, січня 2010 року природний газ на загальну суму 80 740 190 грн 86 коп., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити газ на умовах даного договору. У відповідності до п. 6.1. Договору остаточний розрахунок за фактично спожиті та протранспортовані обсяги газу здійснюється до 10 числа, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач порушив прийняті на себе зобов`язання за вказаним договором щодо своєчасної та в повному обсязі оплати вартості придбаного газу, унаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 47 685 833 грн. 39 коп.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.06.2010 року у справі № 14/83 стягнуто з ВАТ по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" на користь ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» основний борг по Договору № 06/09- 47 від 30.01.2009 року в розмірі 47 685 833 грн. 39 коп., пеню в розмірі 1 966 237,09 грн. 18 коп., інфляційні в розмірі 2 872 896 грн. 23 коп., 3% в сумі 787 641 грн. 02 коп.

Факт порушення відповідачем умов виконання грошового зобов`язання, визначених п. 6.1 договору, сума якого є основою для нарахування стягуваних в межах цієї справи сум 3% річних та інфляційних втрат, встановлений судовим рішенням Господарського суду Рівненської області від 22.06.2010 року у справі №14/83, яке є преюдиційним для даної справи відповідно до ч. 5 ст. 75 ГПК України (проте є безумовним саме на дату набуття чинності такого рішення, адже об`єктивно не може враховувати обставини, які виникли хронологічно пізніше).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарський суд Рівненської області від 20 червня 2012 року у справі №14/83, затверджено Мирову угоду від 08.06.2012 року, укладену сторонами на умовах сплати відповідачем заборгованості за поставлений природний газ, стягненої за судовим рішенням 22.06.10 р. у справі № 14/83 відповідно до погодженого графіку погашення заборгованості.

Пунктом 3 Мирової угоди передбачено, що враховуючи вимоги пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію", сторони дійшли згоди врегулювати порядок виконання вказаного судового рішення в частині суми основного боргу, яка на момент підписання цієї Мирової угоди становить 16 396 397 грн. 62 коп.

За змістом пункту 4 Мирової угоди відповідач зобов`язався сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у пункті 2 мирової угоди, шляхом сплати зобов`язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від Боржника на рахунок Стягувача у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню. Період сплати заборгованості, відповідно до Графіка становить з червня 2012 року по травень 2027 року.

Згідно з пунктом 13 Мирової угоди Боржник зобов`язується відшкодувати Стягувачу збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов`язань щодо погашення заборгованості відповідно до порядку, встановленого п. 4 Мирової угоди.

Відповідачем на виконання умов Мирової угоди сплачено позивачу 6 558 559 грн 20 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками за період з листопада 2012 року по листопад 2013 року, з серпня 2014 року по травень 2017 року та платіжними дорученнями №189 від 27.06.2012 року, №453 від 30.07.202 року, №448 від 29.08.2012 року, №11030 від 27.09.2012 року, №348 від 30.10.2012 року, №52 від 27.12.2013 року, №458 від 30.01.2014 року, №252 від 28.02.2014 року, №852 від 28.03.2014 року, №1642 від 28.04.2014 року, №389 від 29.05.2014 року, №989 від 01.07.2014 року, №517 від 30.07.2014 року, №4863_6Q030/331 від 26.06.2017 року, №5706_7S030/326 від 28.07.2017 року, №6512_8S017/441 від 28.08.2017 року, №7330_9R010/174 від 26.09.2017 року, №8304 від 30.10.2017 року, №9355 від 29.11.2017 року, №10339 від 26.12.2017 року, №658 від 29.01.2018 року, №1424 від 26.02.2018 року, №2194 від 28.03.2018 року, №3082 від 26.04.2018 року, №4067 від 29.05.2018 року.

Враховуючи часткове погашення відповідачем заборгованості перед позивачем, колегія суддів дійшла висновку, що на час розгляду позовної заяви в суді першої інстанції, заборгованість відповідача становила 13208209,12 коп.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму порушених (прострочених у виконанні) грошових зобов`язань з оплати поставленого позивачем природного газу у січні-лютому 2009 року, серпні-грудні 2009 року та січні 2010 року, 3% річних та інфляційних втрат.

Позивач обґрунтовував неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором №06/09-47 поставки природного газу від 30.01.2009 р. щодо розрахунку за поставлений позивачем природний газ за умов наявності рішення суду від 22.06.10 р. у справі №14/83 про стягнення з відповідача заборгованості за спірним договором, повністю виконаного в частині стягнення з відповідача сум пені, інфляційних втрат, 3% річних та судових витрат, та залишком непогашеного основного боргу на суму 13208209,12 грн., щодо розстрочення сплати якого сторонами спору укладено мирову угоду, що затверджена ухвалою суду від 20.06.2012 у справі №14/83 на стадії виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором.

Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

За змістом частин 2, 3 статті 11, частини 1 статті 14 та статті 509 ЦК України вбачається, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів та інших правочинів, а також безпосередньо з актів цивільного законодавства та виконуються особою в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" №3319-VI від 12.05.2011 (в редакції, чинній на момент укладення мирової угоди), дію якого було поширено на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об`єднаною енергетичною системою України, суб`єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, зокрема, на Національну акціонерну компанію "Нафтогаз України" та її дочірні підприємства ДК "Газ України".

Отже, спеціальні норми зазначеного Закону регулювали правовідносини, що виникли між НАК "Нафтогаз України" та її дочірніми підприємствами ДК "Газ України", як суб`єктами господарювання, що здійснюють постачання природного газу, та покупцями (споживачами) природного газу з питань узгодження порядку сплати заборгованості за природний газ, що обліковувалася на 01.01.2010 та не сплачена станом на 04.06.2011.

Зважаючи на суб`єктний склад сторін у справі №918/414/18 Дочірню компанію "Газ України" НАК "Нафтогаз України", як позивача-постачальника, та АТ «Оператор газорозподільної системи «Рівнегаз», як відповідача-покупця, до правовідносин сторін щодо розрахунків за поставлений позивачем природний газ у 2009-2010 роках застосовуються приписи Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

За змістом пункту 2.6 статті 2 Закону вбачається, що суб`єкти господарювання, визначені у статті 1 цього Закону, реструктуризують заборгованість за природний газ, яка утворилася станом на 01.01.2011 та не сплачена на дату набрання чинності цим Законом 04.06.2011, відповідно до чинного законодавства.

Отже, в період з 04.06.2011 по 30.06.2012 включно постачальники природного газу на виконання вимог пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" здійснювали реструктуризацію заборгованості покупців щодо оплати вартості поставленого газу шляхом погодження в договірному порядку виконання грошового зобов`язання з розрахунку за поставлений природний газ на інших умовах, ніж було визначено сторонами в договорі поставки природного газу.

Законодавцем у статті 627 ЦК України визначено принцип свободи цивільного договору, що передбачає право сторін договору врегулювати свої правовідносини на власний розсуд та надає сторонам можливість вільного визначення умов договору з урахуванням вимог ЦК України та актів цивільного законодавства.

Приписами статей 651, 654 ЦК України передбачено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, та вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

За змістом пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" вбачається, що реструктуризація заборгованості за спожитий природний газ, що утворилася станом на 01.01.2011 та не сплачена на дату набрання чинності цим Законом 04.06.2011, здійснюється відповідно до чинного законодавства. Водночас, законодавцем не встановлено конкретних вимог щодо змісту та форми правочину, на підставі якого здійснюється реструктуризація. Отже, по даному предмету правового регулювання законодавець визначив обов`язкові умови щодо реструктуризації заборгованості, частково обмеживши свободу сторін договору.

Враховуючи вказане, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач та відповідач, як сторони договору №06/09-47 поставки природного газу від 30.01.2009р., реструктуризували заборгованість відповідача з оплати поставленого йому позивачем в період 2009-2010 років природного газу, яка підтверджена рішенням суду та непогашена відповідачем в частині основного боргу, на стадії виконавчого провадження шляхом укладення мирової угоди на умовах розстрочення сплати зазначеної суми боргу.

Апеляційним судом встановлено, що правовідносини між сторонами спору виникли на підставі договору №06/09-47 поставки природного газу від 30.01.2009, зобов`язання за яким щодо поставки природного газу у 2009-2010 роках позивач виконав в повному обсязі, тоді як відповідач не провів розрахунку з позивачем, що стало підставою для стягнення з відповідача основного боргу з оплати за природний газ та нарахованих на нього сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, а також судових витрат позивача відповідно до рішення суду від 22.06.10р. у справі №14/83.

Зазначене судове рішення, яке набрало законної сили, перебувало на виконанні органу державної виконавчої служби, під час якого відповідачем сплачено суму пені, інфляційних, річних та частково погашено борг на суму 3188 188,50 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено обставини укладення між сторонами спору Мирової угоди у справі №14/83, за умовами якої враховуючи вимоги пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" сторони дійшли згоди врегулювати порядок виконання рішення суду від 22.06.2010 у справі №14/83 в частині суми основного боргу, що на момент підписання цієї Мирової угоди становить 16396397,62 грн. (пункт 3 Мирової угоди). Зазначену Мирову угоду на погоджених сторонами умовах затверджено ухвалою суду від 20.06.2012 у справі №14/83, яка набрала законної сили.

Мировою угодою сторони погодили зобов`язання боржника (відповідача) сплатити у повному обсязі суму основного боргу, стягнену за судовим рішенням, за зобов`язальними правовідносинами за договором №06/09-47 шляхом сплати зобов`язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (далі - графік); грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок стягувача у сумі, визначеній графіком не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Колегією суддів встановлено, що період сплати відповідачем заборгованості за поставлений позивачем природний газ за договором №06/09-47 від 30.01.2009 відповідно до графіка погашення визначено з червня 2012 року по травень 2027 року.

Враховуючи наведене, колегія дійшла висновку, що шляхом укладення Мирової угоди на стадії виконання судового рішення від 22.06.2010 у справі №14/83 та виконання вимог Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" сторони спору змінили строк виконання грошового зобов`язання відповідача з оплати поставленого позивачем природного газу на підставі договору №06/09-47 від 30.01.2009 та визначили його проміжком часу у 15 років, протягом якого відповідач зобов`язаний вносити на рахунок позивача-стягувача щомісячні платежі в сумі, визначеній графіком погашення, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

А відтак, за умовами мирової угоди, укладеної на стадії виконання судового рішення про стягнення заборгованості за природний газ, зобов`язався сплачувати позивачу щомісячні платежі за відповідним графіком на погашення основного боргу, що існував на момент укладення мирової угоди, що має наслідком розстрочення платежів, зміну порядку та строків виконання окремих частин зобов`язання сторін договору у відповідності до їх взаємного волевиявлення.

Апеляційним судом встановлено, що в період після затвердження господарським судом ухвалою 20.06.2012 у справі №14/83 Мирової угоди, відповідач частково сплатив суму основного боргу за спірним договором поставки, а його залишок станом на час звернення з позовною заявою складав 13 208209,12 грн.

Разом з тим, апеляційним судом не встановлено обставин порушення відповідачем графіку розрахунків згідно пунктів 3, 4 Мирової угоди 08.06.2012р.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не доведено належними і достатніми доказами порушення відповідачем змінених умов щодо строків виконання грошового зобов`язання за договором №06/09-47 від 30.01.2009, встановлених узгодженим сторонами спору та затвердженим судом графіком виконання зобов`язання відповідно до умов Мирової угоди, яку затверджено ухвалою суду від 20.06.2012 у справі №14/83 на стадії виконання судового рішення з урахуванням приписів пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

Враховуючи наведене, колегія судді дійшла висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання та нарахування відповідачу в період з червня 2015 року по квітень 2018 року інфляційних втрат та з червня 2015 р. по травень 2018 р. 3% річних на суму основного боргу з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини виконання відповідачем договірних зобов`язань з розрахунку за поставлений природний газ на змінених умовах щодо строку виконання грошового зобов`язання згідно з пунктами 3, 4 Мирової угоди 08.06.2012р., укладеної сторонами в порядку пункту 2.6 статті 2 Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію".

Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Верховного суду у складі судів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 25.10.19 р. у справі № 920/115/18.

Колегія суддів констатує, що після затвердження господарським судом мирової угоди, в якій сторони досягли згоди щодо фактичного розстрочення сплати відповідачем суми основного боргу за договором поставки природного газу, відсутні правові підстави для нарахування відповідачу інфляційних втрат та 3% річних за умов належного виконання основного зобов`язання на змінених мировою угодою умовах. Водночас, висновки про відмову в позові за змістом оскаржуваного рішення у справі №918/414/18 узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 11.06.2019 у справі №904/8731/17.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі про те, що порушення відповідачем умов договору щодо оплати природного газу є підставою для нарахування визначених статтею 625 ЦК України платежів на суму основного боргу, в тому числі за наявності рішення суду про стягнення основного боргу, яке не виконано відповідачем, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані, оскільки за встановлених судом апеляційної інстанції обставин вбачається укладення сторонами спору мирової угоди у справі №14/83 на стадії виконання судового рішення про стягнення заборгованості за природний газ за договором №06/09-47 від 30.01.2009р., за умовами якої сторони за взаємною згодою визначили інші строки сплати основного боргу, ніж було погоджено позивачем та відповідачем договором №06/09-47 на момент його укладення, що не спростовує фактичних обставин зміни такого порядку сплати заборгованості сторонами за взаємною згодою та на умовах оскаржуваної мирової угоди; позивачем не доведено обставин порушення відповідачем визначеного сторонами в мировій угоді порядку розрахунків за природний газ, як підстави для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов`язання в порядку частини 2 статті 625 ЦК України.

Крім того, доводи апелянта про те, що зміни до договору №06/09-47 від 30.01.2009р. щодо строку проведення розрахунків за поставлений природний газ на стадії виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором можуть бути внесені лише шляхом вчинення правочину або на підставі рішення суду у випадках, прямо встановлених законом, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані. Суд зазначає, що спеціальними нормами Закону України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" (пункт 2.6 статті 2), які передбачали здійснення реструктуризації заборгованості за природний газ, що утворилася на 01.01.2011р. та яку не було погашено станом на 04.06.2011р., не встановлено обмеження на вчинення постачальником та покупцем природного газу дій щодо реструктуризації заборгованості за природний газ шляхом укладення мирової угоди на стадії виконання рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений позивачем природний газ, що виникла станом на 01.01.2011р., з визначенням іншого строку сплати основного боргу, ніж було погоджено сторонами в договорі поставки природного газу і сторони скористалися таким правом, на власний розсуд уклавши мирову угоду.

Водночас, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна давність у даній справі не застосовується, оскільки в заявлених позовних вимогах судом відмовляється по суті, і сплив позовної давності (за вказаних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.11.18р. у справі № 918/414/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 14.11.18р. у справі № 918/414/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/414/18 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "16" грудня 2019 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Василишин А.Р.