ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року

м. Київ

Справа № 924/58/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. (головуючий), Баранець О.М., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Півень А.Л.;

за участю представників учасників справи:

відповідача - Матущак В.І., Паляниця Г.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі відомчого структурного підрозділу Ужгородська дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду Хмельницької області

(суддя Димбовський В.В.)

від 21.05.2019

та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий - Савченко Г.І., судді - Демидюк О.О., Юрчук М.І.)

від 13.08.2019

у справі за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

до Державного підприємства "Шепетівське лісове господарство"

про стягнення 4 425 829,03 грн.

1. Короткий зміст позовних вимог.

1.1. У січні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" звернулось до Господарського суду Хмельницької області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Державного підприємства "Шепетівське лісове господарство" 4425829,03 грн -платежів за час затримки вагонів.

1.2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в травні 2016 року ДП "Шепетівське лісове господарство" відправлено зі ст. Шепетівка Південно-Західної залізниці до станції Захонь Угорщина вагони №№68615244, 68407501, 67894568, 68027531, 67849513 з вантажем "деревина паливна", відправки №№492744, 492728, 489203, 490615, 495173. По прибуттю вищевказаних вагонів на прикордонну станцію Батьово протягом 15-19 травня 2016 їх було відчеплено зі складу поїздів для проведення митних формальностей на підставі заявок Закарпатської митниці ДФС згідно вимог Митного кодексу України. Станом на 15.01.2018 вагони продовжують простоювати в очікуванні розпорядження відповідача щодо його вантажу, який знаходиться у цих вагонах, у зв`язку з чим відповідно до § 6 статті 28, § 1 статті 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, до якої Україна приєдналася згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року N 246 "Про угоди щодо міжнародного залізничного вантажного та пасажирського сполучення"; статті 119 Статуту залізниць України, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 N 457, позивачем пред`явлено відшкодування до витрати залізниці, пов`язані із здійсненням розвантажувальних, навантажувальних, перевантажувальних та інших операцій, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України.

1.3. Відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначав, що позивач належним чином не довів, що затримка вагонів на станціях Львівської залізниці сталася з вини відповідача, і нарахування за простій вагонів повинна оплатити Закарпатська фіскальна служба України, бездіяльність якої визнано протиправною відповідно до постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.10.2016 та ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016, а після закінчення митних формальностей Закарпатською митницею ДФС відповідач наполягав на здійсненні переадресування вагонів на ст. Солотвино, кошти на особовому рахунку відповідача були внесені, як попередня оплата і залізницею подавалися вагони на відправку інших вантажів, співпраця із залізницею продовжувалася, тобто позивач міг би списати заборговану на їх думку суму за простій вагонів, однак залізницею не було оформлено накопичувальні картки і кошти ними не списувалися, внаслідок чого безпідставно продовжувалась затримка вагонів.

1.4. Також відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності, перебіг якої розпочався з події, яка стала підставою для подання позову, як передбачено положеннями статті 137 Статуту залізниць України та частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України. Відповідач вважає, що шестимісячний строк позовної давності слід обраховувати саме від дати закінчення митних формальностей 17.02.2017 (повернення Закарпатською митницею ДФС документів на залізницю), на підставі складених позивачем актів загальної форми ГУ-23, про закінчення затримки вагонів.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

2.1. Рішенням Господарського суду Хмельницької області у справі №924/58/18 від 21.05.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Шепетівське лісове господарство" на користь ПАТ "Українська залізниця" 1634171,80 грн нарахованих платежів за час затримки вагонів та судовий збір. У частині стягнення з відповідача 2791657,23 грн нарахованих платежів за час затримки вагонів відмовлено.

2.2. Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення платежів у розмірі 4425829,03 грн, нарахованих залізницею за час затримки вагонів, є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи, оскільки чинним законодавством не передбачено, що плата за користування вагонами є безкоштовною, а обов`язок щодо оплати додаткових операцій, пов`язаних з митними формальностями, покладається на власників товару.

2.3. Водночас, суд встановив, що відповідно до статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення позови залізниць до відправників та одержувачів про сплату провізних платежів, штрафів та про відшкодування шкоди можуть бути заявлені протягом 9 місяців, тому оскільки позивач звернувся до суду з позовом і дев`ятимісячний строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 2791657,23 грн нарахувань, здійснених за період з 13.05.2016 по 25.04.2017, сплив, відмовив у позові в цій частині відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

2.4. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.05.2018 у справі № 924/58/18 в частині стягнення з відповідача 1 634 171, 80 грн скасовано, прийнято в цій частині нове рішення, яким в позові відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

2.5. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення плати за користування вагонами, за зберігання вантажу, за направлення повідомлень про затримку вагонів, за маневрову роботу, за зважування вагонів, за участь комерційного агента при зважуванні, за вивантажувально-завантажувальні роботи у розмірі 4425829,03 грн є обґрунтованими та доведеними, проте дійшов висновку, що у позові слід відмовити повністю з підстав спливу строку позовної давності, оскільки встановив, що 06.06.2014 та 16.10.2015 до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення були внесені зміни, угода була викладена в новій редакції, та вилучені положення статті 31 цієї Угоди щодо строків позовної давності залізниці до відправника, тому згідно з частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України слід застосовувати шестимісячний строк.

2.6. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що усі заявлені до стягнення у цій справі платежі були нараховані залізницею за додаткові послуги, надані з моменту затримання вагонів до моменту закінчення затримки вагонів, тобто у період, протягом якого здійснювався митний контроль, а тому дійшов висновку, що шестимісячний строк обчислюється з 15.02.2017, тобто з дня настання події, що стала підставою для подання позову, а саме: день закінчення затримки вагонів (день складання відповідного акту загальної форми про закінчення затримки вагонів).

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу та виклад позиції інших учасників справи.

3.1. 06.09.2019 позивач звернувся з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.05.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 у справі №924/58/18, в якій просить скасувати повністю постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача 2791657,23 грн нарахованих платежів, ухваливши у відповідній частині нове рішення про задоволення позову.

3.2. У касаційній скарзі скаржник стверджує, що апеляційний суд порушив норми статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не надано належної оцінки доказам, які підтверджують продовження затримки 5 вагонів вже після 15.02.2017 з вини вантажовідправника.

3.3. Також заявник стверджує, що судами попередніх інстанцій не застосовано положення Єдиних правил до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів (ЦІМ), які є додатком В до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ) від 09.05.1980, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України № 943-ІV від 05.06.2003, якими передбачена однорічна позовна давність з дня, коли можуть бути пред`явлені позовні вимоги.

3.4. ДП "Шепетівське лісове господарство" у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 у справі № 924/58/18 - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4. Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство.

4.1. Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача витрат, понесених залізницею через затримку вагонів для митного контролю (з 19.05.2016 по 28.03.2017 (вагон 67849513); з 15.05.2016 по 15.02.2017), та витрат, що виникли внаслідок очікування переадресації вантажу після закінчення митного контролю (з 16.02.2017 по 15.01.2018), оскільки відповідач не вніс усіх належних залізниці платежів (на особовому рахунку було недостатністю коштів для погашення всіх нарахувань, що виникли у зв`язку із затримкою вантажу), а також питання щодо порядку обчислення строків позовної давності щодо заявлених вимог.

Щодо розгляду спору по суті.

4.2. Згідно з частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України умови перевезень вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

4.3. Відповідно до статті 119 Статуту залізниць України, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 N 457, за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами.

Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.

Зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням.

4.4. Відповідно до параграфу 6 статті 28 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, дія якої поширюється на спірні правовідносини, якщо перешкода до перевезення вантажу чи його видачі виникло з причин, що не залежали від перевізника, перевізнику повинні бути сплачені додаткові провізні платежі і витрати, понесені ним у зв`язку з перешкодами, а також неустойки, якщо вони передбачені національним законодавством.

4.5. Перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов`язані з перевезенням вантажу, не передбачені тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника. Ці витрати встановлюються на дату їх виникнення окремо для кожного відправлення та підтверджуються відповідними документами. Відшкодування додаткових витрат здійснюється в прядку, передбаченому статтею 31 Угоди (стаття 32 Угоди).

4.6. Частиною першою статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що обставини, які можуть служити підставою для майнової відповідальності перевізників, відправників та одержувачів вантажу, багажу, вантажобагажу, пасажирів, засвідчуються актами.

4.7. Суди обох інстанцій встановили, що затримка спірних вагонів відбулася у зв`язку з проведенням митного огляду вантажу, що перевозився у зазначених вагонах, тому вартість проведених залізницею робіт, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, а також плату за користування вагонів має в будь-якому випадку оплачуватися вантажовласниками (вантажовідправниками) незалежно від того, чи виявлено митницею факт незаконного переміщення товару під час здійснення митного контролю.

4.8. Суди встановили, що факт затримки вагонів у встановленому порядку зафіксовано актами загальної форми ГУ-23, на підставі яких позивачем розраховано плату за користування вагонами, збір за зберігання вантажу, збір за телеграфне повідомлення про затримку, плату за маневрову роботу, які були виконані залізницею через затримку вагонів. Заявлена до стягнення сума в розмірі 4425829,03 грн розрахована залізницею відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 №317, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2009за №340/16356.

4.9. Відповідні висновки судів не оскаржуються в касаційній інстанції. Відповідно до частин 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Щодо позовної давності.

4.10. Відповідач заявив про застосування позовної давності, передбаченої частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України та статтею 137 Статуту залізниць України.

4.11. Суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі, які пов`язані з перевезенням вантажів відповідача у прямому міжнародному сполученні (зі ст. Шепетівка Південно-Західної залізниці маршрутом Шепетівка (Україна) - Захонь (Угорщина), отримувач - Пизец ГмбХ, м. Відень (Австрія), має застосовуватися дев`ятимісячний строк позовної давності за правилами статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, до якої Україна приєдналась 05.06.1992 року, а не шестимісячний строк, передбачений статтею 137 Статуту залізниць України та частиною 5 статті 315 Господарського кодексу України.

4.12. Суд апеляційної інстанції, беручи до уваги правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 21.06.2019 у справі № 924/320/17, правильно виходив з того, що 06.06.2014 та 16.10.2015 до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення були внесені зміни. Угода була викладена в новій редакції. У редакції Угоди від 16.10.2015, чинній станом на момент виникнення у позивача права на позов у цій справі, стаття 31 Угоди має назву "Сплата провізних платежів і неустойки", тобто не встановлює строки позовної давності. Натомість строки давності встановлені у статті 48 Угоди, відповідно до якої позови до перевізника на підставі цієї Угоди подаються 1) про перевищення строку доставки - протягом двох місяців; 2) за іншими підставами - протягом дев`яти місяців.

4.13. Аналіз положень статті 48 Угоди свідчить про те, що зазначена стаття визначає строки давності лише за позовами, поданими до перевізника та не містить положень про строки давності щодо позовів, поданих перевізником (залізницею) до вантажовідправників. Інші положення щодо строків давності, ніж ті, що містяться у статті 48, в Угоді відсутні, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції.

4.14. Оскільки у статті 5 Угоди, в чинній редакції від 16.10.2015, передбачено, що при відсутності відповідних положень у даній Угоді застосовується національне законодавство тієї сторони, у якій правочинна особа реалізує свої права, і право на позов у позивача виникло після 01.07.2016, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що до позовних вимог підлягають застосуванню строки позовної давності, що встановлені у частині 5 статті 315 Господарського кодексу України, пункті 137 Статуту залізниць України.

4.15. Місцевий господарський суд, застосувавши до спірних правовідносин положення статті 31 Угоди в редакції, яка не була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (така редакція діяла до 01.07.2015 відповідно до змін до Угоди від 06.06.2014), допустив неправильне застосування норми матеріального права.

4.16. Окрім того, суд першої інстанції, визначаючи початок перебігу позовної давності щодо кожного окремого акту, залишив поза увагою, що затримка вагонів на станції призначення є єдиною подію, яка фіксується як порушення одноразово та, водночас, триває певний проміжок часу, і щодо якої, як єдиної події, й розпочинається перебіг позовної давності, тому дійшов помилкового висновку про те, що строк позовної давності слід обраховувати саме від дати складання кожного окремого акту загальної форми, на підставі якого була розрахована сума кожного платежу (аналогічна правова позиція викладена у п. 7.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 904/5743/16 та пункт 41 постанови від 18.09.2019 у справі № 918/725/17).

4.17. Доводи заявника касаційної скарги стосовно необхідності застосування до спірних правовідносин § 1 та § 2 статті 48 Єдиних правил до договору про міжнародні залізничні перевезення вантажів Верховний Суд відхиляє, оскільки за відсутності доказів затримання вагонів на прикордонній станції в Україні саме на ділянці залізниці з вузькою шириною колії, яка підпадає під сферу дії КОТІФ, ця Конвенція застосуванню до спірних правовідносин не підлягає, а підлягають застосуванню положення Угоди (пункт 42 постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 918/725/17).

4.18. Водночас, Верховний Суд погоджується з доводами заявника касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції, обраховуючи перебіг позовної давності з 15.02.2017 щодо всіх позовних вимог, не надав оцінку всім доказам у справі та залишив поза увагою, що після 15.02.2017 затримка вагонів продовжувалася до 31.01.2018, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про сплив строку позовної давності 15.08.2017 щодо всіх заявлених позивачем вимог.

4.19. За загальним правилом, встановленим у частині 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

4.20. Разом з тим, у статті 137 Статуту залізниць України встановлено порядок обчислення строку для пред`явлення перевізником позову до вантажовідправників, який обчислюється з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

4.21. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, безпідставно виходив з того, що підставою нарахування заявлених до стягнення у цій справі всіх нарахованих платежів стала єдина подія - затримка вагонів через проведення митного контролю вантажу, що перевозився у вагонах, яка закінчилася 15.02.2017.

4.22. Порушуючи вимоги статей 74, 76, 77, 86 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не надав жодної оцінки доказам (акти загальної форми ГУ-23 № 4553, 4554, 4556 від 15.02.2017 та №4653 від 17.09.2016), на які позивач посилається як на підставу своїх вимог.

4.23. Суд апеляційної інстанції не надав мотивовану оцінку аргументам позивача стосовно того, що після 15.02.2017 затримка вагонів продовжилася з причини очікування переадресації вантажу після закінчення митного контролю (з 16.02.2017 по 15.01.2018), оскільки відповідач не вніс усіх належних залізниці платежів (на особовому рахунку було недостатністю коштів для погашення всіх нарахувань, що виникли у зв`язку із затримкою вантажу), і лише 31.01.2018 відповідачем надано відмову від вантажу.

4.24. Окрім того, зазначаючи про те, що митні формальності на залізниці закінчилися 15.02.2017 року, відповідно до листа Закарпатської митниці ДФС 15.02.2017 №07-7061/34/410, про що вказує позивач в актах загальної форми №4653, №4656, №4657, №4658 та №4659, суд апеляційної інстанції безпідставно не надав жодної оцінки тим обставинам, що 15.02.2017 закінчилася затримка 4 вагонів з 5 (вагони №№68615244, 68407501, 67894568, 68027531) через митні формальності, а акт №4653 від 17.09.2016 (а.с. 59 т. 1), на який посилається суд, стосується вагону 67849513 і відомостей стосовно того, що затримка цього вагону закінчилась 15.02.2017 в ньому не містяться. Суди обох інстанцій взагалі не встановили, коли закінчилась затримка цього вагону через митні формальності, та чи складався залізницею відповідний акт загальної форми.

5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

5.1. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

5.2. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (частина 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України).

5.3. Відповідно до частини 4 цієї статті справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

5.4. Беручи до уваги те, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права в частині обчислення строку позовної давності, а суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки не дослідив всі зібрані у справі докази, внаслідок чого неправильно визначив початок перебігу позовної давності щодо заявлених вимог, а відповідно до частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.

5.5. У такому розгляді суду необхідно врахувати наведене, здійснити належну перевірку доказами обставин, зазначених у цій постанові, надати цим доказам та доводам належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

6. Щодо судових витрат.

6.1. Відповідно до підпунктів "б", "в" пункту 4 частини першої статті 315 Господарського процесуального кодексу України в резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції повинні бути зазначені: новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

6.2. Відповідно до частин 4 та 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

6.3. Отже, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України питання про розподіл судових витрат суд розглядає лише, якщо вирішено спір по суті і ухвалено остаточне рішення у справі. У зв`язку із скасуванням постанови суду апеляційної інстанції і передачею справи на новий розгляд, розподіл судових витрат у справі, в тому числі понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 129, 300, пунктом 2 частини 1 статті 308, частиною 3 статті 310, статтями 315-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі відомчого структурного підрозділу Ужгородська дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити.

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 21.05.2019 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 у справі № 924/58/18 скасувати.

Справу № 924/58/18 передати на новий розгляд до Господарського суду Хмельницької області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кондратова
Судді О. Баранець
О. Мамалуй