ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХвала

"12" грудня 2019 р. м. Ужгород Справа № 907/416/15

Суддя Господарського суду Закарпатської області Ремецькі О.Ф.,

розглянувши скаргу публічного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ТИСА» б/н та б/д на дії приватного виконавця, визнання протиправною та скасування оцінки майна (звіт від 15.11.2019 про експертну оцінку майна, поновлення строку оскарження оцінки майна та заяву ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» про забезпечення скарги шляхом зупинення реалізації арештованого майна

у справі №907/416/15

За позовом публічне акціонерне товариство „Комінвестбанк, м. Ужгород

ДО публічного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Тиса», м. Ужгород

ПРО звернення стягнення на предмет Іпотеки згідно Договору іпотеки №02-4/4з-151 від 16 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т. та зареєстрованим в реєстрі за № 3381 та в подальшому додаткова угода до нього № 1 від 12 квітня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості ПАТ «Машинобудівний завод «Тиса» за договором кредитної лінії №02-1/Зл-76 від 15 грудня 2011 року у розмірі 574 070,71євро, що згідно курсу НБУ станом на 08 квітня 2015 року становить 14 637 077,45грн., де: 380000євро - заборгованість по кредиту; 46 266,33 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 41 623,01 євро - пеня; 11181,37 євро - три відсотки річних у відповідності до ст. 625 ЦКУ; 95 000,00 євро - штраф, а саме: на будівлю літ. Б, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, місто Ужгород, вул. Паризької Комуни, буд. 4 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «Комінвестбанк» (88000, м. Ужгород, вул. Гойди, буд. 8, ) шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, яка буде визначена на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом згідно з оцінкою майна під час проведення виконавчих дій не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна

Представники: не викликались

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 15.05.2015 року у справі № 907/416/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комінвестбанк» було задоволено повністю, звернуто стягнення на предмет Іпотеки згідно Договору іпотеки №02-4/4з-151 від 16 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О.Т. та зареєстрованим в реєстрі за № 3381 та в подальшому додаткова угода до нього № 1 від 12 квітня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості ПАТ «Машинобудівний завод «Тиса» за договором кредитної лінії №02-1/Зл-76 від 15 грудня 2011 року у розмірі 574 070,71євро, що згідно курсу НБУ станом на 08 квітня 2015 року становить 14 637 077,45грн., де: 380000євро - заборгованість по кредиту; 46 266,33 євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 41 623,01 євро - пеня; 11181,37 євро - три відсотки річних у відповідності до ст. 625 ЦКУ; 95 000,00 євро - штраф, а саме: на будівлю літ. Б, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, місто Ужгород, вул. Паризької Комуни, буд. 4 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «Комінвестбанк» (88000, м. Ужгород, вул. Гойди, буд. 8, ) шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, яка буде визначена на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом згідно з оцінкою майна під час проведення виконавчих дій не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна..

На виконання вказаного рішення господарського суду Закарпатської області № 907/416/15 було видано наказ від 03.06.2015 року у справі № 907/416/15.

11.12.2019 до Господарського суду Закарпатської області надійшла скарга публічного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ТИСА» б/н та б/д на дії приватного виконавця, визнання протиправною та скасування оцінки майна (звіт від 15.11.2019 про експертну оцінку майна, поновлення строку оскарження оцінки майна та заяву ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» про забезпечення скарги шляхом зупинення реалізації арештованого майна з посиланням на порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.339, 340 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

В п.9.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України"(зі змінами та доповненнями) зазначалось про те, що скарга має відповідати загальним вимогам щодо змісту та форми позовної заяви.

Отже, у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ГПК, якими врегульовано аналогічні питання.

Окрім цього згідно ч. 2 ст. 164 ГПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Як встановлено судом, в поданій скарзі заявник просить суд визнати неправомірними дії приватного виконавця щодо визначення результатів оцінки нерухомого майна з посиланням на вимоги Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» та ст. 57 Закону України «про виконавче провадження», оскільки така складена за невідповідним методом, без урахування аналізу ринку цін продажу, тощо.

Статтею 118 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 341 ГПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права.

Встановлений вищенаведеною нормою господарського процесу десятиденний строк є процесуальним, в межах якого має бути вчинена така процесуальна дія як подання скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби.

При цьому, суд звертає увагу скаржника на те, що відповідна скарги повинна подаватись суд із посиланням на норми Господарського процесуального кодексу України, а не на норми Цивільного процесуального кодексу України.

Разом з тим, у підтвердження наведених обставин порушення порядку проведення оцінки скаржником не подано відповідних підтверджуючих наведене доказів. Окрім того, визнання недійсним звіт про оцінку майна не може бути предметом розгляду господарського суду в порядку розділу VI Господарського процесуального кодексу України.

Так, ст. 339 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення відповідно до цього кодексу, порушено їхні права.

Оскаржуваний звіт, як вбачається з поданих скаржником документів, був складений суб`єктом оціночної діяльності відповідно до постанови від 13.11.2019, тобто, оцінка майна проводилася не приватним виконавцем самостійно, а із залученням відповідного спеціального суб`єкта.

Сам по собі звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності та є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Такий документ не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності висновки щодо реалізації своєї практичної діяльності. У цей же час, приватний виконавець такий звіт не складає, не підписує, не формує, а лише може використати у процесі примусового виконання судового рішення.

При цьому, суд зауважує, що наслідки складення звіту від 15.11.2019 та його використання виконавцем скаржником безпосередньо не оскаржуються.

Також скаржник просить суд поновити строк оскарження оцінки майна, однак, у підтвердження пропуску такого строку з поважних причин відповідних доказів суду не навів. Також з цього приводу відсутнє відповідне клопотання скаржника з посиланням на фактичні обставини.

За нормами ч.1 ст.174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення скарги без руху.

Одночасно, заявник клопоче про забезпечення скарги (позову) шляхом зупинення судом реалізації арештованого майна відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Розглянувши означену заяву, суд зазначає наступне.

Процесуальні питання пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах передбачені розділом V Господарського процесуального кодексу України.

Так, зазначеним розділом зі статті 326 по 338 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік процесуальних дій, які вчиняються судом в межах виконавчого провадження.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно зі змістом чинного ГПК України розгляд таких заяв відноситься до розділу VI "Судовий контроль за виконанням рішень".

При цьому, ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано питання зупинення вчинення виконавчих дій, і це питання відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Частиною 4 статті 11 ГПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Таким чином, розглядаючи скаргу на дії приватного виконавця у порядку статей 339-342 ГПК України, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання зупинення передачі на реалізацію майна, адже за приписами вищевказаних норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції приватного (державного) виконавця.

Згідно вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права викладений в ухвалі Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року, постановленій у справі № 296/4819/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 459/3309/16-ц, у якому зазначено, що зупинення передачі майна на реалізацію, як наслідок передбачає зупинення виконання судового рішення, а законодавством не передбачено право суду зупинити в такій спосіб виконання судового рішення.

Тобто, порядок розгляду господарським судом скарг на дії державного чи приватного виконавця передбачений ст. ст. 339-343 Господарського процесуального кодексу України є відмінним від позовного провадження, та ним не передбачено застосування господарським судом будь-яких заходів забезпечення скарги, аналогічних нормам позовного провадження (ст. ст. 136, 137 ГПК України).

Суд зазначає, що повноваження судів першої інстанції при вирішенні справ визначені ГПК України, у тому числі й повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

У ГПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження вживати заходи забезпечення скарги на дії державного чи приватного виконавця шляхом зупинення реалізації майна.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 року у справі № 5015/3902/12.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

У частині п`ятій статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

За таких обставин зупинення реалізації арештованого майна на стадії виконання рішення не відповідає засадам законності, диспозитивності та забезпечення права на оскарження дій та рішень приватного виконавця.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви боржника про зупинення реалізації арештованого майна.

Суд звертає увагу скаржника на те, що відповідно до ч. 4 ст. 174 ГПК України якщо позивач (скаржник) не усунув недоліки позовної заяви (скарги) у строк, встановлений судом, заява (скарга) вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою (скаргою).

Керуючись ст.ст. 162, 164, 172, 174, 234, 235, 339, 341 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Залишити без руху скаргу ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА».

2. Встановити ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» строк на усунення недоліків скарги - 7 (сім) днів з дня вручення ухвали про залишення скарги без руху.

3. Встановити ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» спосіб усунення недоліків скарги шляхом подання суду належних доказів щодо порушення вимог чинного законодавства при проведенні оцінки арештованого майна; визначити норми процесуального законодавства при розгляді скарги на дії виконавця у відповідності до вимог ГПК України, а не ЦПК України.

4. Відмовити у задоволенні заяви ПАТ «Машинобудівний завод «ТИСА» про вжиття заходів забезпечення скарги (позову) шляхом зупинення реалізації арештованого майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання (12.12.2019) та може бути оскарження у частині пункту 4 резолютивної частини ухвали протягом десяти днів шляхом подання у відповідності до п. 17.5 ч. 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України апеляційної скарги до Західного апеляційного господарського суду через господарський суд Закарпатської області.

Суддя Ремецькі О.Ф.