УХВАЛА

10 грудня 2019 року

м. Київ

Справа № 904/897/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуюча, Вронська Г.О., Ткач І.В.,

за участю секретаря судового засідання Черненка О.В.,

представників учасників справи:

від позивача: Келембет О.М.,

від відповідача: Горбаненко С.В.,

від скаржника: Фролов О.М., Шенк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Компанії "ІНТЕРНЕШНЛ ТРАНЗИТ С.А.Л. (ОФШОР)" (INTERNATIONAL TRANSIT S.A.L. (OFFSHORE)

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2019

(головуючий суддя Подобєд І.М., судді Широбокова Л.П., Іванов О.Г.)

та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2019

(суддя Манько Г.В.)

у справі №904/897/19

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат"

до Приватного акціонерного товариства "Дніпровський коксохімічний завод"

про визнання недійним договору купівлі-продажу,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Публічне акціонерне товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (далі - Позивач) звернулось до господарського суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Дніпровський коксохімічний завод" (далі - Відповідач) про визнання недійсним укладеного між Позивачем і Відповідачем договору купівлі-продажу №ОБ - 01/31-05/18 від 31.05.2018 (далі - Договір).

2. Позов мотивований посиланням на положення статей 205, 227 Цивільного кодексу України та обставини укладення Договору з перевищенням наданих генеральному директору Позивача повноважень з огляду на відсутність рішення (або згоди) наглядової ради Позивача на відчуження відповідного майна, яке оформлене та перебувало на балансі Позивача як рухоме, але має ознаки нерухомого майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

3. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2019 у задоволенні позову відмовлено.

4. Рішення мотивоване відхиленням посилання Позивача на відсутність повноважень на його підписання у генерального директора Позивача, адже вартість відчужуваного майна не перевищує ліміту, встановленого для вчинення правочинів, встановленого рішенням наглядової ради. При цьому суд виходив з того, що Позивач не надав будь-яких належних, достатніх і допустимих доказів щодо віднесення відчужуваного за Договором майна до нерухомого.

Хід розгляду справи та короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

5. Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позову.

6. Крім того, Компанія "ІНТЕРНЕШНЛ ТРАНЗИТ С.А.Л. (ОФШОР)" (INTERNATIONAL TRANSIT S.A.L. (OFFSHORE) (далі - Скаржник) подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про визнання недійсним Договору.

7. Звертаючись з апеляційною скаргою, Скаржник зазначив, що суд першої інстанції вирішив питання про його охоронюваний законом інтерес щодо задоволення вимог за рахунок майна Позивача, відчуженого за Договором, на підставі рішення арбітражного суду.

8. За доводами Скаржника, за відсутності цінних активів та коштів на рахунках Позивача, на які в подальшому могло би бути звернено стягнення в процедурі примусового виконання арбітражного рішення, виконання Договору, за яким Позивач відчужує всі свої діючі доменні печі, з високою ймовірністю призведе до повного зупинення виробничої діяльності Позивача та, як наслідок, неможливості виконання Позивачем своїх зобов`язань перед кредиторами.

9. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2019 апеляційна скарга Позивача залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін, апеляційне провадження за апеляційною скаргою Скаржника закрито.

10. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним Договору з наведених Позивачем підстав.

11. У частині закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Скаржника постанова мотивована відсутністю суб`єкта апеляційного оскарження через неіснування правового зв`язку між Скаржником і сторонами у справі.

12. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 254, 272 Господарського процесуального кодексу України повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. За висновком суду, це означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскарженого ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме, а будь-який інший правовий зв`язок між скаржником та сторонами спору не може братися до уваги.

13. Апеляційний господарський суд зазначив, що в даному випадку рішенням суду першої інстанції не вирішено будь-яким чином права, інтереси та/або обов`язки Скаржника, адже воно не містить жодних висновків про це в мотивувальній частині та суд прямо не вказав про права, інтереси або обов`язки Скаржника у резолютивній частині оскарженого рішення.

14. При цьому суд апеляційної інстанції відхилив доводи Скаржника про те, що відчуження активів за Договором є елементом складної схеми Позивача та пов`язаних із ним осіб щодо недопущення стягнення з Позивача боргів реальними кредиторами, а спір у цій справі про визнання недійсним Договору має штучний характер. Апеляційний господарський суд зазначив, що наведені Скаржником обставини щодо дій Позивача та пов`язаних з ним осіб не були правовими підставами для позовних вимог Позивача у цій справі, а отже не потребують дослідження та окремої оцінки під час перегляду цієї справи судом апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

15. Скаржник подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про визнання недійсним Договору.

16. Касаційна скарга мотивована посиланням на наявність у Скаржника права на оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі з огляду на його охоронюваний законом інтерес у задоволенні своїх вимог за рахунок майна Позивача, в тому числі того, що є предметом Договору. На думку Скаржника, відчуження Позивачем майна за Договором може призвести до неможливості задоволення (або задоволення не у повному обсязі) грошових вимог Скаржника у процедурі банкрутства Позивача.

17. Скаржник наголошує, що відчуження Позивачем основних засобів підприємства було здійснено з метою недопущення звернення стягнення на таке майно у справі про банкрутство Позивача, а спір у цій справі має штучний характер та має на меті недопущення оспорювання кредиторами Позивача (в тому числі Скаржником) відчуження такого майна в процедурі банкрутства як на загальних підставах, так і на спеціальних підставах, визначених у статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

18. На переконання Скаржника, відсутність у позовній заяві Позивача будь-якого обґрунтування та посилань на відповідні положення законодавства (щодо наявності у відчужуваного за Договором майна ознак нерухомого та відсутності у генерального директора Позивача повноважень на укладення Договору) свідчить про незацікавленість Позивача у визнанні Договору недійсним, а процесуальна поведінка Позивача при розгляді справи в суді першої інстанції свідчить про його заінтересованість у якнайшвидшому вирішенні справи та винесенні судового рішення, яким би була підтверджена дійсність Договору.

19. Водночас Скаржник зазначає, що з огляду на положення частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявності рішення у цій справі, яке набуло законної сили, у процедурі банкрутства Позивача буде неможливим визнання Договору недійсним з підстав, наведених Позивачем.

20. Позивач і Відповідач подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просять відмовити в її задоволенні.

21. Відзиви мотивовані тим, що Скаржник не мав права на подання апеляційної скарги у справі, а також не має підстав для звернення з касаційною скаргою, оскільки суди попередніх інстанцій не вирішили питання про його права, інтереси та (або) обов`язки.

22. Крім того, Скаржник подав клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, мотивоване тим, що існує потреба відступити від позиції Верховного Суду України, наведеного у постанові від 24.06.2008 у справі №2/164-35/246(3-2424к08).

23. Суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання шляхом постановлення ухвали з огляду на те, що процесуальне регулювання питання щодо права на апеляційне оскарження судових рішень особами, які не були залучені до участі у справі, станом на час прийняття постанови Верховного Суду України від 24.06.2008 у справі №2/164-35/246 (3-2424к08) є відмінним від такого процесуального регулювання за приписами Господарського процесуального кодексу України у чинній редакції. Наведене відповідає висновку, викладеному в ухвалі Великої Палати Верховного Суду в ухвалі від 02.12.2019 у справі №905/945/18.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

24. Вивчивши матеріали касаційної скарги, предмет та підстави позову, фактичні обставини, які формують зміст спірних правовідносин, заслухавши представників сторін, Суд вважає за необхідне передати справу на розгляд об`єднаної палати у зв`язку з наступним.

25. Згідно з частиною 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

26. Постановою Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №905/943/18 (ухваленою у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Огороднік К.М. - головуючий, Банасько О.О., Могил С.К.) залишив без змін ухвалу суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження за апеляційної скаргою особи, яка вважала, що оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції вирішується питання, яке стосується її інтересів.

27. У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 254 Господарського процесуального кодексу України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

28. За висновком Верховного Суду, рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

29. Відмовляючи в задоволенні касаційної скарги, Верховний Суд у зазначеній постанові виходив з того, що ні мотивувальна частина оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про затвердження мирової угоди, ні її резолютивна частина не містять жодних висновків щодо скаржника, про зобов`язання вчинити будь-які юридично значимі дії або утримання від їх вчинення щодо жодної із сторін, предмета спору, а матеріали справи не містять інших документів, які б свідчили про порушення прав скаржника.

30. Водночас Верховний Суд у постановах від 27.02.2019 і від 30.07.2019 у справі №903/825/18 визнав помилковими висновки суду апеляційної інстанції про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не стосується прав та інтересів скаржника, оскільки ні мотивувальна, ні резолютивна частина зазначеної ухвали не містять висновків щодо прав, інтересів й обов`язків скаржника, такі відомості не містяться і в матеріалах справи. За висновком Верховного Суду, не зважаючи на те, що скаржник формально не є учасником спірних правовідносин, проте оскаржувана ухвала про накладення арешту на заставлене майно боржника очевидно та безпосередньо впливає на майновий інтерес заставодержателя цього майна, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договорами застави та іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у встановленому законом порядку.

31. З викладеного Суд вбачає наявність різної правозастосовчої практики з питання перегляду судових рішень за апеляційними скаргами осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки. Водночас суд вважає за необхідне відступити від висновку, наведеного у постанові Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №905/943/18, зважаючи на таке.

32. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

33. Статтею 55 Конституції України гарантоване право кожного на судовий захист.

34. Конституційний Суд України у пункті 3.1 рішення від 11.12.2007 у справі №11-рп/2007 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України дійшов висновку, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

35. Наведеною нормою Конституції України, а також частиною 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України забезпечення права на апеляційний перегляд справи віднесено до основних засад судочинства.

36. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (рішення від 18.11.2010 у справі "Мушта проти України", від 06.12.2007 у справі "Воловік проти України").

37. Водночас Європейський суд з прав людини зазначив, що там, де існують, апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17.01.1970 у справі "Делькур проти Бельгії", від 11.10.2001 у справі "Гофман проти Німеччини").

38. Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права (рішенні від 04.12.1995 у справі "Белле проти Франції").

39. Отже, Україна як одна з учасників Конвенції, гарантуючи визначені Конвенцією права і свободи та застосовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права, повинна забезпечити практичне втілення таких гарантій у вигляді ефективного доступу до правосуддя, зокрема шляхом надання кожному можливості щодо оскарження дій, які є втручанням в її права.

40. Положеннями статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", статей 17, 254 Господарського процесуального кодексу України право на апеляційний перегляд справи надано учасникам справи, а також іншим особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки.

41. З аналізу наведених правових норм Суд вбачає, що право особи, яка не є учасником справи, на апеляційне оскарження судових рішень обумовлено наявністю факту вирішення питання про її права, інтереси та (або) обов`язки. Тому звертаючись з апеляційною скаргою, відповідна особа має довести, що внаслідок ухвалення оскаржуваного нею судового рішення відбулось чи має відбутися виникнення, зміна чи припинення належних їй прав чи покладених на неї обов`язків та (або) таке рішення матиме певний вплив на її охоронювані законом інтереси.

42. Водночас відповідно до вимог статей 2, 4, 11, 13, 236 Господарського процесуального кодексу України, керуючись завданнями та принципами господарського судочинства, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, суд повинен надати належну правову оцінку доводам і доказам зазначеної особи, надати мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного як учасниками справи, так і зазначеною особою щодо наявності чи відсутності в неї права на оскарження судового рішення в цій справі, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

43. З урахуванням наведеного та з огляду на правову природу поняття "охоронюваного законом інтересу" Суд вважає, що не можна визнати достатньо обґрунтованим судове рішення про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, мотивоване посиланням лише на відсутність прямого зазначення про цю особу в мотивувальній чи резолютивній частині оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

44. Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

45. У мотивувальній частині рішення Конституційний Суд України зазначив, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. "Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України (п. 3.4 рішення).

46. Також Конституційний Суд України звернув увагу, що для правильного розуміння поняття "охоронюваний законом інтерес" важливо враховувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і неправовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Йдеться про виключно легітимні, але конкуруючі інтереси покупця і продавця, боржника і кредитора, наймача і наймодавця, споживача і товаровиробника, прокурора і адвоката, слідчого і підозрюваного тощо (п. 3.5 рішення).

47. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення у межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. (п. 3.6 рішення).

48. Зважаючи на надане Конституційним Судом України тлумачення наведеного поняття, Суд вважає, що з`ясовуючи питання наявності в особи, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення, необхідно виходити із широкого розуміння поняття інтересу скаржника та зважати, що процесуальна зацікавленість цієї особи виражається в тому, щоб не дозволити ухвалення судом несприятливого для себе рішення у справі, яке матиме несприятливі для неї наслідки у вигляді звуження можливостей з користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом на підставі легітимного дозволу.

49. При цьому Суд звертає увагу, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 05.04.2018 у справі "Зубац проти Хорватії" надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист.

50. Виходячи з викладеного, Суд вважає, що для правильного вирішення даного спору необхідно відступити від висновку щодо умов та критеріїв наявності в особи, яка не брала участі у справі, права на апеляційне оскарження судового рішення, викладеного у раніше ухваленому рішення Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати Касаційного господарського суду у справі №905/943/18. Тому справа підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Справу №904/897/19 Господарського суду Дніпропетровської області разом із касаційною скаргою Компанії "ІНТЕРНЕШНЛ ТРАНЗИТ С.А.Л. (ОФШОР)" (INTERNATIONAL TRANSIT S.A.L. (OFFSHORE) на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2019 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.07.2019 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуюча О. Кролевець

Судді Г. Вронська

І. Ткач