ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/5260/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О. О. Мамалуй - головуючий, О. М. Баранець, В. І. Студенець

за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Фуд Юкрейн»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2019

у складі колегії суддів: О. О. Хрипун- головуючий, М. Г. Чорногуз, О. В. Агрикова

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Транс Фуд Юкрейн»

до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

про визнання нікчемного правочину недійсним

за участю представників учасників:

позивача: не з`явилися

відповідача: Каракоця О.Р.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс Фуд Юкрейн» (далі - ТОВ «Транс Фуд Юкрейн», позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», відповідач) про визнання недійсним нікчемного договору фінансового лізингу №4ТI6041 від 01.07.2016, укладеного між ТОВ «Транс Фуд Юкрейн» та АТ КБ «Приватбанк».

Позов мотивовано тим, що сторонами при укладені вищезазначеного договору не було дотримано вимог чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу №4ТI6041 від 01.07.2016, у зв`язку з чим останній є нікчемним.

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.06.2019 у справі № 910/5260/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2019, відмовлено позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Судові рішення мотивовані тим, що договір фінансового лізингу №4ТI6041 від 01.07.2016 не потребує нотаріального посвідчення, тому немає підстав вважати такий договір нікчемним.

Суди посилаються на правову позицію Верховного Суду у справі № 915/865/17.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, якою залишено без змін рішення місцевого господарського суду, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2019 у справі № 910/5260/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Скарга мотивована тим, що предметом договору фінансового лізингу № 4К16041ЛИ від 01.07.2016 є нерухоме майно (споруди), яке чинним законодавством відноситься до основних фондів, тому до вказаного договору застосовуються положення про найм (оренду), встановлені параграфами 1, 4 глави 58 Цивільного кодексу України.

Позивач посилається на норми ст. 793, 794 Цивільного кодексу України, відповідно до яких договір найму будівлі або іншої капітальної споруди укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Крім того, позивач вказує на те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про фінансовий лізинг», оскільки майно, передане в лізинг, являє собою сукупність об`єктів нерухомого майна і обладнання та має ознаки двох цілісних майнових комплексів, які не можуть бути об`єктами непрямого фінансового лізингу.

4. Позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Відповідач вказує на те, що ні Цивільним кодексом України, ні Законом України «Про фінансовий лізинг» не передбачено обов`язку сторін нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

01 липня 2016 року між ПАТ КБ "Приватбанк" (лізингодавець) та ТОВ "Транс Фуд Юкрейн" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 4Т16041ЛИ, відповідно до п.1.1 якого лізингодавець передає лізингоодержувачу зазначене у додатку № 1 до договору нерухоме майно, власником якого є банк, а лізингоодержувач приймає майно від банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що на дату укладання цього договору вартість майна становить 494 238 143,00 грн.

Згідно з п. 3.1 договору передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно з актом прийому-передачі майна - зазначеним у додатку № 3, що є невід`ємною частиною цього договору. З моменту підписання додатку № 3, лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна. Ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач.

Протягом всього терміну дії цього договору майно є власністю банку (п. 4.1 договору).

У пункті 4.3 договору сторони встановили, що майно переходить у власність лізингоодержувача за умови сплати банку всієї суми лізингових платежів, а також всіх інших платежів за цим договором.

Строк дії цього договору з дати підписання по 25.06.2036. У частині не виконаних сторонами зобов`язань договір діє до їх повного виконання. Зазначений строк може бути змінений у випадках дострокового виконання зобов`язань лізингоодержувача за договором, у випадку розірвання договору. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін. Строк дії цього договору обумовлений строком лізингу. Цей договір втрачає свою силу після виконання сторонами своїх зобов`язань по ньому (п.п. 9.1, 9.2 договору).

У додатку № 1 до договору № 4Т16041ЛИ від 01.07.2016 сторонами було визначено предмет лізингу, а саме нерухоме майно за наступними реєстраційними номерами: №06, №08, № 08, №08, №08.

Позивач вважаючи спірний договір нікчемним, оскільки сторонами договору не дотримано вимог чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договору, звернувся з позовом про визнання його недійсним.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу приписів зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Приписами ст. 793 ЦК України передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

У частині 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Частиною 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

У частинах 1 та 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на зазначене та враховуючи параграф 1 глави 58 ЦК України Верховний Суд констатує, що у ч. 2 ст. 806 ЦК України закріплена норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК), тому до договору лізингу можуть застосовуватися лише норми параграфу 1 глави 58 ЦК, а не інші параграфи цієї глави.

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 915/865/17, від 08.10.2019 у справі № 910/2153/19, від 31.10.2019 у справі № 910/2219/19, від 21.11.2019 у справі № 910/2233/19 і Верховний суд не вбачає правових підстав відступати від неї.

Приписи ст. ст. 793, 794 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору найму та державної реєстрації, які містяться у параграфі 4 глави 58 ЦК України, у даному випадку не застосовуються, тому Верховним Судом відхиляються посилання позивача на вказані статті в касаційній скарзі.

Таким чином, враховуючи встановлені судами обставини та проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним.

Верховним Судом відхиляються доводи позивача щодо предмету лізингу, як цілісного майнового комплексу, як документально необґрунтовані та такі, що не були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, оскільки позов мотивовано лише не дотриманням сторонами вимог чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу №4ТI6041 від 01.07.2016.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, тому підстави для зміни чи скасування судових рішень відсутні.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, що стали підставою для відмови в задоволені позову відповідно до встановлених обставин.

8. Судові витрати

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Фуд Юкрейн" залишити без задоволення.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.09.2019 у справі №910/5260/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Суддя О. М. Баранець

Суддя В. І. Студенець