ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Справа № 918/580/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Розізнана І.В. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Гладка Л.А.

за участю представників сторін:

позивача: Кузін Є.В.

відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду Рівненської області від 22.10.2019р. у справі №918/580/19, ухвалене суддею Пашкевич І.О., повний текст складено 28.10.2019 р.

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

до відповідача Овдейчука Володимира Миколайовича

про стягнення заборгованості в розмірі 242 805, 99 грн.

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Овдейчука Володимира Миколайовича про стягнення заборгованості за Договором б/н від 11.05.2011 в розмірі 80 790, 97 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 150 949, 38 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та 11 065,64 - заборгованості по комісії за користування кредитом.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 р. у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 р. у справі №918/580/19 повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник звертає увагу, на те, що суд першої інстанції при розгляді справи порушив норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим рішення господарського суду Рівненської області підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції безпідставного застосував при вирішенні справи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові по справі №342/180/17 від 03.07.2019 р., оскільки, суд, відмовляючи в задоволенні позову, вважав, що Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи не можна вважати складовою частиною кредитного договору через те, що вони не підписані відповідачем. При цьому суд керувався позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові по справі №342/180/17-ц від 03.07.2019. Однак у справі, розглянутій Великою Палатою Верховного суду, абсолютно інші обставини, а також інші правовідносини, що чітко вбачається з тексту відповідної постанови.

Крім того, відповідач не заперечував ні факт укладення кредитного договору, ні факт ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, ні розмір наявної заборгованості.

Також, скаржник звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач проти позову не заперечував, факт ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг не спростосував, а також не доводив, чи дійсно відрізняються надані Банком Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи від тих, що діяли на момент укладення кредитного договору.

Банк, акцентує увагу на тому, що Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи публічно розміщуються на веб-сайті Банку, що зазначено в підписаній відповідачем заяві.

Огляд веб-сторінки з розміщеними на ній Умовами та Правилами надання банківських послуг в порядку ч. 7 ст. 82 ГПК України не проводився.

Таким чином, суд не лише порушив принцип змагальності сторін, а й не встановив фактичних обставин щодо "мінливості" Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів.

Тобто, висновки суду щодо непогодження сторонами умов щодо сплати процентів, пені та комісії базуються не на наявних у справі доказах, а ґрунтуються на припущеннях, які нічим не підтверджені.

Отже, суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст.277 ГПК України є підставою для скасування рішення повністю або частково.

Ухвалами Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 р. у справі №918/580/19, справу призначено до розгляду.

06.12.2019 р. на електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання від Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №918/580/19.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2019 р. клопотання Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №918/580/19 - задоволено. Доручено забезпечити проведення відеоконференції Луцькому міськрайонному суду Волинської області ( 43023, м.Луцьк, Волинська обл., вулиця Конякіна,3).

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" підтримав доводи апеляційної скарги та надав додаткові пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 р. прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 11.12.2019 р. не з`явився, відзиву на позов не надав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив. До Північно-західного апеляційного господарського суду повернулися ухвали суду від 27.11.2019 р., які направлялася на адресу відповідача, вказану в апеляційній скарзі, а саме: 35630 , АДРЕСА_2 , з відміткою поштового відділення "адресат відсутній".

Разом з тим, згідно інформації наданої відділом обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби в Рівненській області вбачається, що місцепроживання відповідача співпадає із зазначеним у позовній заяві.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач повідомлений належним чином, про дату час та місце розгляду апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

11.05.2011 між ПАТ КБ "ПриватБанк" (Банк) та фізичною особою - підприємцем Овдейчуком Володимиром Миколайовичем (Позичальник) було підписано заяву про відкриття поточного рахунку (далі Заява).

Згідно Заяви, відповідачу відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 , а також картковий рахунок № НОМЕР_2 .

На виконання умов договору на поточний рахунок Овдейчуку Володимиру Миколайовичу № НОМЕР_1 , 23.08.2011 р. було встановлено кредитний ліміт в розмірі 1000,00 грн., 20.01.2012 - 13000,00грн., 06.08.2012 - 23000 грн., 30.11.2012 - 30000 грн., 04.04.2013 р. - 30000 грн., про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка ПАТ КБ "Приватбанк" від 09.09.2019 р. №08.7.0.0.0/49.

У Заяві також вказано, що порядок встановлення, зміни ліміту, погашення заборгованості та розмір відсоткової ставки за користування кредитними лімітом регламентуються Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами Банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із цією Заявою складають договір банківського обслуговування.

Позивачем до матеріалів справи додано Заяву, підписану відповідачем. Разом з тим, в матеріалах справи міститься Витяг з умов та правил надання банківських послуг, на пункти яких посилається позивач в позові, який підпису відповідача не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідача саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Відповідно до п.п. 2.1.1. Умовам та правилами надання банківських послуг, що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, дані Умови Пам`ятка Клієнта/Довідка об умовах кредитування, Тарифи на випуск та обслуговування кредитних карток (Тарифи), а також Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "ПриватБанк", встановлюють правила випуску, обслуговування та використання кредитних карток Банку. Банк випускає Клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненого та підписаного Клієнтом. Випуск Картки та відкриття її рахунку здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску Клієнту Картки .

Згідно з п.п. 2.1.1.2.1. вказаних Умов, для надання послуг Банк видає Клієнту Картку, вид якої зазначений у Пам`ятці Клієнта/Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якої Клієнт та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладання Договору є дата отримання Картки, зазначена у Заяві.

З наведеного вбачається, що Договір про надання банківських послуг має складатись з: Заяви; Пам`ятки клієнта/Довідки про умови кредитування; Умов та правил надання банківських послуг; Тарифів.

Позивачем до матеріалів справи не додано пам`ятки клієнта/Довідки про умови кредитування.

Однак, Банк вказує, що відповідно до Договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших), що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг". Свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредитний ліміт в розмірі 30 000,00 грн.

Відтак, позивач стверджує, що у зв`язку з порушенням зобов`язань за Договором відповідачем у позивача станом на 05.07.2019 обліковується заборгованість останнього в розмірі 275 696,95 грн. яка складається з: 28 076,66 грн. - заборгованість за кредитом; 85 528,51 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11 065,64 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 151 026,14 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Враховуючи вище викладене, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Овдейчука Володимира Миколайовича про стягнення заборгованості за Договором б/н від 11.05.2011 в розмірі 80 790, 97 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 150 949, 38 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та 11 065,64 - заборгованості по комісії за користування кредитом.

Однак, рішенням господарського суду Рівненської області від 22.10.2019 р. у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відмовлено у повному обсязі.

Апеляційний суд, перевіривши наведені доводи апеляційної скарги, встановивши обставини, які підлягали встановленню на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, не вбачає підстави для задоволення поданої апеляційної скарги враховуючи наступне.

2. Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1, 2 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 1 ст.640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

3. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Право кредитора вимагати повернення кредиту наступає у разі прострочення позичальником повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, тому позивач повинен був надати суду докази на підтвердження факту укладення договору, а також, що відповідна карта передбачена умовами заяви, була видана відповідачу, тип та строк дії картки, докази зарахування кредитних коштів на картку, докази відкриття на ім`я відповідача рахунку.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг і Тарифів, що в сукупності із Заявою, свідчило б про укладений у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг.

Таким чином, Умови та Правила надання банківських послуг, витяг з яких надано позивачем до матеріалів справи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника.

Судом також не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що в подальшому такі Умови, не змінювались.

Як вбачається з матеріалів справи в Заяві від 11.05.2011 відсутні дані про істотні умови кредитного договору, а саме: сума ліміту, процентна ставка, строк дії кредитної картки, цільове призначення кредиту, обов`язковість яких передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг, а у вказаній вище Заяві відповідач лише виявив бажання оформити на своє ім`я поточний та картковий рахунок у банку.

До позовних вимог включено також, крім основного боргу, нарахування на суму основного боргу на підставі зазначених вище Умов, проте позивачем не надано доказів погодження сторонами умов щодо нарахування пені, нарахування та розмірів процентів за користування кредитними коштами та комісії банку.

Згідно частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правова позиція позивача грунтується на положеннях ст. 633, 634 ЦК України, виходячи з яких позивач стверджує, що між ним та відповідачем укладений кредитний договір, який за способом укладення є договором приєднання.

Відомо, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, надала тлумачення статті 634 ЦК України у контексті правовідносин, що виникають з кредитних договорів подібного типу, зазначивши, що з огляду на зміст статей 633,634, контрагент банку повинен бути ознайомлений з усіма умовами, які містяться у договорі приєднання, і лише за таких умов можна вважати , що між сторонами відбувся договір приєднання.

Велика Палата Верховного Суду висловила позицію, що неможливо у подібних правовідносинах погодитись із застосуванням частини 1 статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово в односторонньому порядку були піддані змінам стороною позивача, що призводить до виникнення нових умов договору, про які сторона не була обізнана. Таким чином, Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати частиною договору, укладеного сторонами. Аналогічну правову позицію щодо неможливості вважати Умови та правила надання банківських послуг частиною договору також висловив Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).

Щодо оцінки наданих доказів, слід погодитись, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Виходячи з правил про оцінку доказів, які містяться у положеннях статті 86 ГПК України, суд оцінює у сукупності належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів, що зумовлює обгрунтованість прийнятого рішення відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України.

Відтак, враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для стягнення заявлених позивачем сум.

4. Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Таким чином, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.

Крім того, судова практика щодо укладення договору про надання банківських послуг шляхом підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг є усталеною. Зокрема, правова позиція з цього питання викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19). Вказаний правовий висновок було враховано судом першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду Рівненської області від 22.10.2019р. у справі №918/580/19 - залишити без задоволення, рішення господарського суду Рівненської області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк та в порядку встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/580/19 повернути господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "18" грудня 2019 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Василишин А.Р.