ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2019 р. Справа № 907/930/15

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Мирутенка О.Л.,

Скрипчук О.С.,

секретар судового засідання: Михайлишин С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» б/н від 29.09.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/3734/19 від 17.10.2019),

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 19 вересня 2019 року (м. Львів, головуючий суддя Стороженко О.Ф., судді: Кітаєва С.Б., Березяк Н.Є.)

про залишення позову без розгляду

у справі № 907/930/15

порушеній позовом

позивача: Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG», Швейцарська конфедерація, кантон Аппенцель-Ауссерроден,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати», м. Чоп Закарпатської області

про визнання права приватної спільної часткової власності (з часткою 60%) на об`єкт нерухомості комплекс, а саме: ангар (літера А), насосна (літера Б), водойма (літера В), сторожева (літера Г), трансформаторна (літера Д), що розташований у Закарпатської області Берегівського району смт. Батьово, на вулиці Слободянська, 3 (колишня вулиця Колгоспна),

за участю представників:

від апелянта/позивача: не прибув,

від відповідача: адвокат Шимборська О.А. (ордер серії ВС № 1008526 від 26.11.2019),

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Акціонерне товариство «SOTRA HOLDING AG» звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати» про визнання права приватної спільної часткової власності (з часткою 60%) на об`єкт нерухомого майна комплекс будівель і споруд (в тому числі критий перевантажувальний автомобільно-залізничний термінал), розташований по вул. Свободянська, 3 у смт. Батьово, Берегівського району, Закарпатської області.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 27.08.2015 порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду.

В процесі розгляду справи Господарським судом Закарпатської області, на підставі статті 31 (п.2 ч.1) ГПК України та Розпорядження №01-04/4/19 від 28.03.2019, передано справу №907/930/15 на розгляд Господарському суду Львівської області, як найбільш територіально наближеному суду, - у зв`язку з неможливістю утворення складу суду для розгляду даної справи.

17.04.2019 ухвалою Господарського суду Львівської області прийнято справу до розгляду.

В процесі розгляду справи, ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.09.2019 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати» про залишення позову без розгляду задоволено та позов у справі № 907/930/15 залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що даний спір, що виник за договором від 19.12.2001, підлягає розгляду Арбітражною установою, місце розташування якої визначено умовами п.10.2 Договору: м. Відень (російською мовою - г. Вена).

При прийнятті ухвали, місцевий суд керувався ч.3 ст.22 та п.7 ч.1 ст. 226 ГПК України, оскільки факт наявності Арбітражної угоди щодо вирішення спорів за Договором від 19.12.2001 є безумовною підставою для залишення позову без розгляду.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, Акціонерне товариство «SOTRA HOLDING AG» звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Львівської області від 19 вересня 2019 року у справі № 907/930/15про залишення позову без розгляду скасувати та направити справу до Господарського суду Львівської області для продовження розгляду по суті заявлених позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що звернення до арбітражної установи згідно основного контракту наразі уявляється неможливим у зв`язку з неможливістю виконання арбітражного застереження. Крім того, має місце виключна підсудність справи державним судам України, оскільки розглядається питання речового права на нерухоме майно так, як майно зареєстроване та знаходиться в Україні. З огляду на це, позивач звернувся до господарських судів України і наполягає на забезпеченні йому права на судовий захист.

Разом з тим, апелянт вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з явними процесуальними порушеннями, зокрема ст. 20, 22, 30, 366 ГПК України, ст. 77 Закону України «Про міжнародне процесуальне право», ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950 p.), а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду по суті заявлених позовних вимог.

ТзОВ «Термінал Карпати» подано відзив на апеляційну скаргу, в якій останній заперечує доводи позивача щодо тверджень про виключну підсудність даної категорії справ судам України, зазначивши, що за змістом пункту 7 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" та частини 1 статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" суди можуть приймати до свого провадження та розглядати справи з іноземним елементом, однак наведене не стосується тих випадків, коли між сторонами спору укладено арбітражну угоду, яка є дійсною, не втратила чинність та щодо якої не встановлено неможливості її виконання, оскільки суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, зобов`язаний, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу. Вказана позиція підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 26 лютого 2019 року по справі №910/17031/17.

Щодо тверджень апелянта про «дефект арбітражного застереження» відповідач теж заперечує покликаючись на постанову Верховного Суду викладену у постанові від 26 лютого 2019 року у справі № 910/17031/17.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 жовтня 2019 вказану справу було розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді доповідача) Данко Л.С., суддів Скрипчук О.С. та Мирутенка О.Л.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2019 року головуючим суддею Данко Л.С., апеляційну скаргу Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» б/н від 29.09.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/3734/19 від 17.10.2019) залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України. Зобов`язано апелянта протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: надати (надіслати) суду оригінали або засвідчені належним чином довіреності від 02.01.2019 в тому числі мовою кантону та апостиля, їх переклад у встановленому законом порядку.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 05.11.2019 року головуючим суддею Данко Л.С., апеляційну скаргу Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» б/н від 29.09.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/3734/19 від 17.10.2019) залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам статті 258 Господарського процесуального кодексу України. Зобов`язано апелянта протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: надати (надіслати) суду оригінали або засвідчені належним чином довіреності від 02.01.2019 в тому числі мовою кантону та апостиля, їх переклад у встановленому законом порядку.

31.10.2019 року на адресу Західного апеляційного господарського суду від представника Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» (Сергєєв П.О.) поступила заява б/н від 28.10.2019 (вх. № ЗАГС 01-04/6616/19) з додатками, а саме: підшита, пронумерована на 2 арк та зареєстрована Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (за № 9268 та № 0269) копія довіреності від 02.01.2019 та апостеля із перекладом з німецької на українську мову.

Відповідно до наведеного ухвалою суду апеляційної інстанції від 05.11.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» б/н від 29.09.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/3734/19 від 17.10.2019), оскільки суд не може сумніватись у діях Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу, щодо вірності копій з оригіналу документа.

Ухвалою суду від 12.11.2019 року справу № 907/930/15 було призначено до розгляду на 03.12.2019 року.

З підстав зазначених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 26 листопада 2019 року у задоволенні клопотання представника акціонерного товариства «SOTRA HOLDING AG» адвоката Сергєєва П.О. про розгляд справи № 907/930/15 у судовому засіданні 03.12.2019 об 10 год. 40 хв. в режимі відеоконференції відмовлено.

В судове засідання апелянт повноваженого представника не направив, на електронну адресу суду апеляційної інстанції представником апелянта надіслано клопотання б/н від 02.12.2019 (вх. № ЗАГС 01-04/7299/19 від 02.12.2019) про відкладення розгляду справи у звзяку із неможливістю прибути в дане судове засідання, а тому останній просив суд всі судові засідання проводити в режимі відеоконференції. Також представник апелянта зазначив, що оскільки відзиву на апеляційну скаргу він не отримував, відповідно, не має можливості скористатися своїми процесуальними правами (в частині надання своєї відповіді на такий відзив), відтак, з метою забезпечення принципу змагальності, не порушення принципу рівності сторін, необхідністю надання додаткових пояснень представником апелянта по суті спору, у зв`язку із не можливістю забезпечити участь свого уповноваженого на території України представника у судовому засіданні 03.12.2019р. в приміщенні Західного апеляційного господарського суду, не задоволення клопотання представника апелянта про його участь в засіданні в режимі відеоконференції, враховуючи факт того, що причини не можливості забезпечити свого представника є поважними, фактично це перша не явка представника апелянта, необхідністю надання додаткових пояснень по суті спору, не порушення права апелянта на участь в засіданнях в режимі відеоконференція, AT «SOTRA HOLDING AG» вважає за необхідне просити суд:

відкласти розгляд справи на іншу дату.

у випадку відмови судом у відкладенні розгляду справи апелянт підтримує свої вимоги в повному обсязі та просить їх розглянути без участі представника апелянта.

всі судові засідання по справі за № 907/930/15, проводити в режимі відеоконференції, проведення якої доручати Господарському суду м. Києва або Північному апеляційному господарському суду або Господарському суду Київської області (в залежності від зайнятості/вільності відповідного залу суду).

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти відкладення розгляду справи усно заперечив, також заперечив проти апеляційної скарги заперечив з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просить ухвалу суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судова колегія, з урахуванням наведених вище обставин, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, прийшов до висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду даної справи, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстави визначені у частині 2 ст. 202 ГПК України, які слугують підставою для відкладення розгляду справи, у нашому випадку, відсутні, так як представник апелянта був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду даної справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення особисто представником апелянта Сергєєвом П.О. 26.10.2019 та подане ним особисто клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до частини 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Разом з тим, у клопотання про відкладення розгляду справи представником апелянта особисто зазначено, що у випадку відмови судом у відкладенні розгляду справи апелянт підтримує свої вимоги в повному обсязі та просить їх розглянути без участі представника апелянта.

Отже, судом розглядається справа за наявними в матеріалах справи документами.

З урахуванням наведених вище обставин, апеляційний господарський суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку ухвалу Господарського суду Львівської області від 19.09.2019 рок у справі № 907/930/15 - залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 13.06.2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Термінал Карпати» (відповідач у справі) було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду. Дану заяву відповідач обґрунтовував тим, що у п.10.2 договору №152/01 від 19.12.2001 наявне арбітражне застереження (арбітражна угода) щодо розгляду спорів Міжнародним комерційним судом при торгово-промисловій палаті у Відні.

Разом з тим, відповідач зазначив, що хоча у договорі зазначено неіснуючий арбітражний суд, проте, враховуючи висновки Великої Падати Верховного суду, викладені у постанові від 28.08.2018 (справа № 906/493/16), факт визначення місця розташування арбітражного суду є підставою для визнання арбітражної угоди такою, що може бути виконана.

17.09.2019 відповідачем, на вимогу суду першої інстанції надано пояснення щодо можливості застосування арбітражного застереження, викладеного у п.п.10.2, 10.3 Договору №152/01 від 19.12.2001, при наявності заперечень щодо переходу до Позивача прав і обов`язків за Договором, так як «саме арбітражна установа, розглядаючи спір по суті, наділена повноваженнями вирішувати, чи є позивач суб`єктом правовідносин, врегульованих договором».

В запереченнях на заяву відповідача, позивачем зазначено, що згідно зі ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» і ст.ст.30, 366 ГПК України, у спорах щодо речових прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації в Україні, встановлена виключна компетенція (підсудність) таких справ державним судам України, тобто перенесення даних спорів до арбітражу є неможливим (з цих же підстав Позивач матиме проблему з виконанням арбітражного рішення в Україні).

Судовою колегією встановлено, що предметом спору у даній справі є визнання права приватної спільної часткової власності (з часткою 60%) на об`єкт нерухомості комплекс, а саме: ангар (літера А), насосна (літера Б), водойма (літера В), сторожева (літера Г), трансформаторна (літера Д), що розташований у Закарпатської області Берегівського району смт. Батьово, на вулиці Слободянська, 3 (колишня вулиця Колгоспна).

Даний спір виник на підставі договору № 152/01 від 19.12.2001 року про спільну інвестиційну діяльність, який укладено Відкритим акціонерним товариством (Термінал Карпати» (Український учасник) та Фірмою СВТ «Союзвнештранс Холдинг АГ» (Іноземний учасник).

Предметом даного договору є спільна інвестиційна діяльність по реконструкції і будівництву критого перевантажувального комплексу на станції «Батьово» Львівської залізничної дороги з метою його наступної експлуатації. У відповідності з умовами даного договору Український учасник і Іноземний учасник будуть розпоряджатись на праві спільної часткової власності збудованим в результаті спільної інвестиційної діяльності майном (критим перевантажувальним комплексом), а також розподілом прибутку від такої діяльності буде відбуватись пропорційно часткам, які будуть належати Українському учаснику і Іноземному учаснику в спільному майні (п. 1.1. 1.2 Договору).

Судовою колегією також встановлено, що між сторонами у справі було укладено додаткову угоду від 19.12.2001 року до договору № 152/01 про спільну інвестиційну діяльність від 19.12.2001, п. 1.1. якої сторони погодили, що Іноземний учасник проводить на основі договору між ВАТ «Термінал Карпати» і «СВТ Союзвнештранс Холдинг АГ» (SVT Sojuzvneshttrans HoldingAG) про спільну інвестиційну діяльність від 19.12.2001 р. поставку стальних конструкцій і будівельного матеріалу для будівництва залізло дорожнього термінала на станції Батьово, Чоп, Україна, а також всіх матеріалів, обладнання і технічного оснащення, зазначених в проектній документації.

Місцевим судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, а саме умовами п.п.10.2, 10.3 договору від 19.12.2001, укладеного ВАТ «Термінал Карпати» (Український учасник) та Фірмою СВТ «Союзвнештранс Холдинг АГ (Іноземний учасник) для врегулювання відносин щодо спільної інвестиційної діяльності, встановлено, що усі спори, які виникатимуть за даним договором (при відсутності двостороннього погодження у встановлений строк), передаються для вирішення у «Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті у Відні».

Підставою позову у даній справі позивач зазначив наявність факту переходу до нього прав та обов`язків сторони договору Іноземного учасника та факту невиконання відповідачем (Український учасник) своїх договірних зобов`язань.

Відповідачем підставою заперечень щодо задоволення позову зазначено недоведеність позивачем факту переходу до нього прав та обов`язків (правонаступництва) сторони договору Іноземного учасника.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, встановлення факту наявності (відсутності) правонаступництва позивача (за договором від 19.12.2001) належить до повноважень судової установи, яку необхідно визначати саме за умовами договору від 19.12.2001 (п.10.2), так як спір виник стосовно виконання його умов. При цьому, важливо, що у випадку продовження розгляду справи судом України і встановлення ним факту правонаступництва позивача за договором, наявним буде факт порушення Арбітражної угоди (арбітражного застереження, викладеного у п.10.2 Договору).

Враховуючи норми Конвенції «Про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень» (Нью-Йорк, 1958), наявні підстави для застосування норми ч.2 ст.3 ГПК України, якою встановлено, що у випадку, «якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені законами України, застосовуються правила міжнародного договору».

Достатні правові підстави для визнання судом Арбітражної угоди такою, що не може бути виконаною, - відсутні, так як:

1) Конвенцією «Про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень» передбачено, що кожна Договірна Держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).

2) Пунктом 113 Керівництва Секретаріату ЮНСІТРАЛ по Нью-Йоркській Конвенції 1958 року зазначається, що відносно арбітражної угоди судами визнається, що вона не може бути виконана, якщо арбітражна угода мала «патологічний характер», зокрема, у таких випадках:

- якщо положення арбітражної угоди були складені нечітко і не містили достатньо вказівок, які б дозволили перейти до арбітражного розгляду;

- якщо в арбітражній угоді призначалася арбітражна установа, яка не існує.

Але суди також можуть застосовувати підхід, спрямований на сприяння арбітражному розгляду, тобто тлумачити нечіткі чи непослідовні формулювання арбітражних угод таким чином, щоб підтримати ці угоди. При цьому, переважне право повинно віддаватися наміру сторін врегулювати спір в арбітражному порядку;

3) Згідно з нормою ч.3 ст.22 ГПК України, будь-які неточності у тексті арбітражної угоди та сумніви щодо її виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її виконуваності.

4) Верховним судом, у Постанові Великої палати від 28.08.2018 у справі №906/493/16, надано висновок:

- господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди;

- суд може визнати угоду такою, що не може бути виконаною, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умовами відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд;

- у разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

5) Нормами ст.22 ГПК України не встановлено обмежень щодо передачі даної категорії справ на розгляд міжнародного комерційного арбітражу.

Отже, при наявності факту зазначення у п.10.2 Договору місця розташування Арбітражної установи: м. Відень, у суду відсутні достатні правові підстави для визнання Арбітражної угоди (п.п.10.2, 10.3 Договору) такою, що не може бути виконаною, так як визначення Сторонами Договору місця проведення арбітражу підтверджує їх намір щодо обрання певної Арбітражної установи (та Регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд), незважаючи на помилковість зазначення найменування такої Установи.

Щодо тверджень апелянта, про виключну підсудність даної категорії справ судам України.

Представник апелянта у поданій скарзі стверджує, що судом першої інстанції було «свідомо надумано мотиви ухвали з боку суду, що межує з процесуальною диверсією».

Вважаємо, що такі твердження представника апелянта є голослівними, оскільки судом першої інстанції було детально з`ясовано обставини справи, досліджено доводи кожної сторони з питань залишення позову без розгляду та правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, відповідно до статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" приватноправові відносини - це відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Згідно з частиною 1 статті 75 зазначеного Закону підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Пунктами 1 та 2 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітраж - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.

Стаття 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" передбачає, що арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди. Арбітражна угода укладається в письмовій формі. Угода вважається укладеною в письмовій формі, якщо вона міститься в документі, підписаному сторонами, або укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням інших засобів електрозв`язку, що забезпечують фіксацію такої угоди, або шляхом обміну позовною заявою та відзивом на позов, в яких одна із сторін стверджує наявність угоди, а інша проти цього не заперечує. Посилання в угоді на документ, що містить арбітражне застереження, є арбітражною угодою за умови, що угода укладена в письмовій формі і це посилання є таким, що робить згадане застереження частиною угоди.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що за змістом пункту 7 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" та частини 1 статті 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" суди можуть приймати до свого провадження та розглядати справи з іноземним елементом, однак наведене не стосується тих випадків, коли між сторонами спору укладено арбітражну угоду, яка є дійсною, не втратила чинність та щодо якої не встановлено неможливості її виконання, оскільки суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, зобов`язаний, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу.

Вказана позиція підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 26 лютого 2019 року по справі №910/17031/17 (копія додається).

Велика Палата Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2018 у справі № 906/493/16 зазначає, що «у статті 5 Закону України 24 лютого 1994 року N 4002-ХІІ «Про міжнародний комерційний арбітраж» встановлено, що ніяке судове втручання не повинно мати місце, крім як у випадках, коли воно передбачене у цьому Законі. Тому питання про неможливість виконання арбітражної угоди вирішується судом виключно у випадках, передбачених статтею 8 Закону України 24 лютого 1994 року № 4002-ХІІ «Про міжнародний комерційний арбітраж» та статтею II Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10 червня 1958 року) (копія постанови додається).

Щодо тверджень апелянта про «дефект арбітражного застереження», слід зазначити, що у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2019 року по справі № 910/17031/17 зазначено, що у вирішенні питання щодо можливості прийнятті до провадження та розгляду справи з іноземним елементом у разі укладенням між сторонами арбітражної угоди суди мають враховувати такі умови:

у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті;

господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди;

суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору».

З огляду на викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний спір, який виник за Договором від 19.12.2001, підлягає розгляду Арбітражною установою, місце розташування якої визначено умовами п.10.2 Договору: м. Відень (г. Вена), відповідно до ч.3 ст.22 ГПК України.

Відтак, суд першої інстанції правомірно залишив позову без розгляду керуючись нормою п.7 ч.1 ст.226 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене вище ухвалу Господарського суду Львівської області від 19 вересня 2019 р. у справі № 907/930/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 19 вересня 2019 року у справі № 907/930/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку покласти на апелянта.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено та підписано 10.12.2019 року.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя О.Л.Мирутенко

Суддя О.С.Скрипчук