ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Справа № 902/489/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

за апеляційною скаргою Центрального військового клінічного санаторію "Хмільник" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.09.19р. (повний текст 27.09.2019р.) у справі №902/489/19 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця"

до Центрального військового клінічного санаторія "Хмільник"

про стягнення 2 286 906,49 грн

за участі представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - Начальник Центрального військового клінічного санаторію майор медичної служби Шинькович І.В., посвідчення водія НОМЕР_1 від 13.02.07р.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 24.09.2019р. (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 18.10.2019р.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" до Центрального військового клінічного санаторія "Хмільник" про стягнення 2 286 906,49 грн задоволено частково.

Стягнуто з Центрального військового клінічного санаторію "Хмільник" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" 145 828 грн 83 коп. пені; 41 175 грн 03 грн збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції; 24 915 грн 76 коп. 3% річних та 44 651 грн 64 коп. витрат зі сплати судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Центральний військовий клінічний санаторій "Хмільник" звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду (арк.справи 189-191).

В скарзі апелянт зазначає, що суд при винесенні рішення прийняв до уваги лише доводи позивача. Суд не звернув уваги та не надав правової оцінки, що відповідач ЦВКС «Хмільник» відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» не має юридичних підстав для закупівлі електроенергії без дотримання відповідної процедури та оформлення її у відповідній Державній казначейській службі України.

Апелянт також звертає увагу, що 08 липня 2019 р. до Господарського суду Вінницької області було подано відзив ЦВКС «Хмільник» на позовну заяву ТОВ «Енера Вінниця» від 18.06.2019р. №1.13-1780 де відображено з 01.02.2019р. до 08.05.2019р. процедуру закупівель в якій приймала участь ТОВ «Енера Вінниця».

Також було подано до суду пояснення ЦВКС «Хмільник» щодо умов укладення договору про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти №ХМ-100700 від 22.08.2019р., відповідно до законодавства України та ряду інших документів, наданих ЦВКС «Хмільник» до суду та пов`язаних з даним спором.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд не оцінював та не звертав будь-якої уваги, щодо встановлення та розгляду причин (можливостей) на які посилався ЦВКС «Хмільник» та не надав їм правової оцінки, а прийняв сторону позивача ТОВ «Енера Вінниця».

На підставі викладеного просить суд скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 24 вересня 2019 року у справі №902/489/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні всіх штрафних санкцій ТОВ «Енера Вінниця» до ЦВКС «Хмільник».

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.11.2019р. апеляційну скаргу Центрального військового клінічного санаторію "Хмільник" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.09.2019р. у справі №902/489/19 - залишено без руху. Запропоновано Центральному військовому клінічному санаторію "Хмільник" усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, а саме: подати обґрунтоване клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2019р. поновлено Центральному військовому клінічному санаторію "Хмільник" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Вінницької області від 24.09.2019р. у справі №902/489/19, відкрито апеляційне провадження та призначено розгляд апеляційної скарги "11" грудня 2019р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

09.12.2019р. (вх.№40198/19) на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу (арк.справи 218-221).

У відзиві позивач звертає увагу, що основною підставою для скасування рішення скаржник зазначає, що суд не звернув уваги та не надав правової оцінки, що відповідач відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» не має юридичних підстав для закупівлі електроенергії без дотримання відповідної процедури та оформлення її у відповідній Державній казначейській службі України.

Проте, відповідач не зважаючи на вищезазначене, починаючи з 1 січня 2019р. і до оформлення закупівлі електричної енергії у відповідності до Закону України «Про публічні закупівлі» споживав електричну енергію і не відмовлявся від її споживання.

Факт постачання електричної енергії відповідачу та її обсяг підтверджується наданими до позовної заяви рахунками на оплату активної електричної енергії, актами прийняття - передавання товарної продукції - активної електричної енергії, які оформлялись сторонами та обопільними Актами звірки взаємних розрахунків (наявні в матеріалах справи) за період з січня по липень 2019 року.

Вважає, що підписання відповідачем заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг та здійснення фактичного споживання електричної енергії у період з січня 2019 року по теперішній час засвідчує факт укладення Договору (згідно з положеннями ч.2 ст. 642 ЦК України, абзацу 5 ч. 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону та п. 8 ПРРЕЕ).

Звертає увагу, що пунктом 10.1. Договору про закупівлю чітко встановлено наступне: сторони користуючись правом, наданим їм ч.3 ст.631 ЦК України, домовились, що умови цього Договору розповсюджують свою дію на відносини, які виникли між сторонами з 01.01.2019р.

На підставі викладеного, посилаючись на положення ст.ст.46, 262, 263, 275 ГПК України ГПК України, позивач просить суд залишити судове рішення Господарського суду Вінницької області від 24.09.19р. у справі №902/489/19 без змін, а скаргу Центрального військового клінічного санаторію «Хмільник» без задоволення.

09.12.2019р. (вх.№40298/19) на електронну адресу суду від відповідача надійшли письмові заперечення на відзив (арк.справи 227-231).

Крім вже зазначеного в апеляційній скарзі, відповідач посилається на відповіді Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на запит 845/2019 та запит 91/2016, та стверджує, що зазначені роз`яснення регламентують законодавство України в сфері закупівель та надають трактування щодо застосування та у вирішення спірних питань в даній сфері законодавства. Аналізуючи роз`яснення зрозуміло, що не можна було застосовувати ч.3 ст.631 ЦК України, так як проводився тендер на закупівлю даного виду товару і не було відображене дане у рішенні (оголошенні про закупівлю у протоколі переговорної процедури закупівлі, де не було відображено застосування штрафних санкцій застосовано дану статтю 631 ЦК України було тільки з єдиною метою у договорі оплати за спожиту електроенергію.

Просить рішення Господарського суду Вінницької області від 24 вересня 2019 року у справі №902/489/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні всіх штрафних санкцій ТОВ «Енера Вінниця» до ЦВКС «Хмільник».

У судове засідання суду апеляційної інстанції 11.12.2019р. позивач не забезпечив явку своїх представників, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку (арк.справи 215).

Враховуючи належне повідомлення позивача про день, час та місце розгляду справи, поданий позивачем відзив на апеляційну скаргу, а також те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

У судовому засіданні 11.12.2019р представник ЦВКС «Хмільник» підтримав доводи апеляційної скарги та надав обґрунтування своєї позиції, просив рішення Господарського суду Вінницької області від 24 вересня 2019 року у справі №902/489/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні всіх штрафних санкцій ТОВ «Енера Вінниця» до ЦВКС «Хмільник».

Розглядом матеріалів справи встановлено.

03.01.2019р. Центральний військовий клінічний санаторій «Хмільник» (споживач, відповідач) підписав Заяву-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг та здійснює споживання електричної енергії (арк.справи 14).

В Заяві-приєднанні, зокрема, зазначені адреса об`єкту та ЕІС-код точок комерційного обліку за об`єктом споживання, вказано про початок постачання електричної енергії з 01.01.2019р..

Відповідно до змісту заяви-приєднання, погодившись з цією заявою-приєднанням (акцептуванням її), споживач засвідчує вільне волевиявлення щодо приєднання до умов Договору в повному обсязі.

З моменту акцептування цієї Заяви-приєднання в установленому Правилами роздрібного ринку порядку споживач та постачальник набувають всіх прав та обов`язків за Договором і несуть відповідальність за їх невиконання (неналежне виконання) згідно з умовами Договору та чинним законодавством України.

Підписання відповідачем Заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (надалі - Договір) та здійснення фактичного споживання електричної енергії у період з січня 2019 року по теперішній час засвідчує факт укладення Договору (згідно з положеннями ч.2 ст.642 ЦК України, абзацу 5 частини 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону та п.8 ПРРЕЕ).

Згідно пункту 2.1. за цим Договором Постачальник (позивач) продає електричну енергію Споживачу (відповідач) для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Пунктом 5.1. Договору визначено, що Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору (Додаток №5).

Згідно з умовами Додатку №2 до Договору Оплата електричної енергії здійснюється споживачем у формі 100% попередньої оплати заявлених Споживачем обсягів споживання на розрахунковий період з остаточним розрахунком, що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку.

Попередня оплата здійснюється до 25 числа місяця, що передує розрахунковому у розмірі, який визначається за наступною формулою:

О = Wзаяв*Ц, де Wзaяв - заявлені споживачем обсяги споживання на розрахунковий період, Ц - прогнозована ціна (тариф), механізм визначення якої вказаний у розділі «Ціна» цієї комерційної пропозиції.

На підтвердження фактичного споживання відповідачем активної електричної енергії в період з січня по липень 2019 року позивач долучив до матеріалів справи наступні акти прийняття-передавання товарної продукції - активної електричної енергії:

№ХМ-100700/26618/1 від 31.01.2019 за січень 2019 року на суму 602 326,28 грн;

№ХМ-100700/65999/1 від 28.02.2019 за лютий 2019 року на суму 573 097,14 грн;

№ХМ-100700/106218/1 від 27.03.2019 за березень 2019 року на суму 467 705,21 грн;

№ХМ-100700/144762/1 від 25.04.2019 за квітень 2019 року на суму 311 031,02 грн;

№ХМ-100700/196408/1 від 31.05.2019 за травень 2019 року на суму 102 952,46 грн;

№ХМ-100700/234433/1 від 30.06.2019 за червень 2019 року на суму 272 160,59 грн;

№ХМ-100700/270544/1 від 31.07.2019 за липень 2019 року на суму 289 755,78 грн.

Отже, відповідач спожив електричну енергію за період січень-липень 2019 року на суму 2 619 027,48 грн.

Позивачем було виставлено відповідачу рахунки-фактури на оплату за спожиту активну електричну енергію:

№ХМ-100700/25618/1 від 31.01.2019р. на суму 602 325,28 грн з граничним строком оплати до 07.02.2019р. включно;

№ХМ-100700/65999/1 від 28.02.2019р. за лютий 2019 року на суму 573 097,14 грн з граничним строком оплати до 07.03.2019р. включно;

№ХМ-100700/106218/1 від 27.03.2019р. за березень 2019 року на суму 467 705,21 грн з граничним строком оплати до 03.04.2019р. включно;

№ХМ-100700/144762/1 від 25.04.2019р. за квітень 2019 року на суму 311 031,02 грн з граничним строком оплати до 02.05.2019р. включно;

№ХМ-100700/196408/1 від 31.05.2019р. за травень 2019 року на суму 102 952,46 грн з граничним строком оплати до 07.06.2019р. включно;

№ХМ-100700/234433/1 від 30.06.2019р. за червень 2019 року на суму 272 160,59 грн з граничним строком оплати до 07.07.2019р. включно;

№ХМ-100700/270544/1 від 31.07.2019р. за липень 2019 року на суму 289 755,78 грн з граничним строком оплати до 07.08.2019р.

Зазначені акти прийняття-передавання товарної продукції - активної електричної енергії та рахунки-фактури підписані та скріплені печаткою стороною відповідача.

За доводами позивача Товариство неодноразово пропонувало відповідачу підписати Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №ХМ-100700.

Проте, безпосереднє підписання тексту Договору №ХМ-100700 відповідач відкладав, мотивуючи необхідністю спочатку провести тендерну закупівлю у відповідності до Закону України «Про публічні закупівлі».

Відповідну процедуру закупівлі відповідачу вдалося провести лише в серпні 2019 року,

22 серпня 2019 року між сторонами укладено договір про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти (енергія електрична) №ХМ-100700 (надалі - Договір про закупівлю).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.10.1 Договору про закупівлю сторони домовились, що умови цього Договору розповсюджують свою дію на відносини, які виникли між сторонами з 01.01.2019р.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем, станом на момент звернення позивачем з позовом до суду, розрахунки за спожиту електричну енергію не було проведено.

23.08.2019р., під час розгляду позову судом першої інстанції, відповідачем здійснено оплату суми основного боргу в розмірі 2 619 027,48 грн, що стверджується випискою банку від 27.08.2019р.

З огляду на погашення відповідачем суми основного боргу, позивач звернувся до Господарського суду Вінницької області з заявою №1-13-3171 від 28.08.2019р. про відмову від позову в частині стягнення основного боргу за спожиту електричну енергію за період з січня по липень 2019 року в сумі 2 619 027,48 грн.

Ухвалою місцевого господарського суду від 29.08.2019р. задоволено заяву позивача, прийнято відмову від позову в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 2 619 027,48 грн, провадження у справі в цій частині закрито по п.п.4 ч.1 ст.231 ГПК України.

Тому, предметом розгляду в даній справі є вимоги позивача про стягнення 291 657,65 грн пені, 41 175,03 грн інфляційного збільшення боргу, 26 207,30 грн три проценти річних.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, відповіді на відзив, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Частина 1 статті 634 Цивільного кодексу України передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч.1 ст.714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч.ч.1, 3 ст.641, ч.ч.1, 2 ст.642 Цивільного кодексу України).

Як встановлено ч.1, 2 ст.56 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018р. №312 затверджені Правила роздрібного ринку електричної енергії.

У п.2 вказаної Постанови зазначено, що укладання договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється до 01 грудня 2018 року шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови.

Відповідно до п.3.1.1 розділу III «Постачання електричної енергії на роздрібному ринку» постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником «останньої надії». Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника «останньої надії» визначаються у встановленому законодавством порядку.

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, прийнята постанова від 14.06.2018р. №429 про видачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Енера Вінниця» ліцензії з постачання електричної енергії юридичним та фізичним (побутовим) споживачам з 01 січня 2019 року.

Відповідно до п.4 ст.63 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку (тобто, Правил роздрібного ринку електричної енергії (надалі - ПРРЕЕ), затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 р. № 312) та на умовах договору постачання універсальних послуг.

Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджена НКРЕКП.

Постачальник універсальних послуг розміщує типовий договір та розроблений на його основі, договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті.

У відповідності до ч.67 ст.1 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник універсальної послуги - визначений відповідно до цього Закону електропостачальник, який виконує зобов`язання щодо надання універсальної послуги (яким являється позивач).

Згідно до ч.72 ст.1 Закону України «Про ринок електричної енергії» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП) є Регулятором, який здійснює регулювання ринку електричної енергії.

На виконання вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» позивачем розміщено договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті http://vin.enera.ua/.

Абзацом 5 частини 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону визначено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Пунктом 8 ПРРЕЕ визначено, що договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг опублікованого в засобах масової інформації та на веб- сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії, або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

03.01.2019р. Центральний військовий клінічний санаторій «Хмільник» (споживач, відповідач) підписав Заяву-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг та здійснює споживання електричної енергії (арк.справи 14).

В заяві-приєднанні, зокрема, зазначені адреса об`єкту та ЕІС-код точок комерційного обліку за об`єктом споживання, вказано про початок постачання електричної енергії з 01.01.2019р.

Як вбачається із заяви-приєднання, погодившись з цією заявою-приєднанням (акцептуванням її), споживач засвідчує вільне волевиявлення щодо приєднання до умов Договору в повному обсязі.

З моменту акцептування цієї заяви-приєднання в установленому Правилами роздрібного ринку порядку споживач та постачальник набувають всіх прав та обов`язків за Договором і несуть відповідальність за їх невиконання (неналежне виконання) згідно з умовами Договору та чинним законодавством України.

Згідно положень ст.193 Господарського кодексу України та ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Як встановлено ч.ч.6,7 ст.276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору.

Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктом 1 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вартість спожитої активної електроенергії сплатив 23.08.2019р., чим допустив прострочення платежів.

Щодо нарахованих позивачем до стягнення з відповідача 291657,65 грн пені за період з 08.02.2019р. по 08.08.2019р., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст.546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафними санкціями у розумінні ст.230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частинами 4, 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов`язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно п.7.2 Договору про закупівлю визначено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при закупівлі електроенергії за бюджетні кошти винна сторона сплачує на користь іншої сторони штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргових зобов`язань за кожний день прострочення.

Пунктом 7.3 Договору про закупівлю визначено види порушень та санкції за них установлені цим договором: несплата або несвоєчасна оплата спожитої електроенергії, не поставка або недопоставка замовленої кількості електроенергії.

Відповідно до п.10.1 Договору про закупівлю сторони домовились, що умови цього Договору розповсюджують свою дію на відносини, які виникли між сторонами з 01.01.2019р.

Пунктом 5.11 Договору та типового договору визначено, що у разі порушення Споживачем строків оплати Постачальник має право вимагати сплату пені. Пеня нараховується за кожен прострочений день оплати за цим Договором. Споживач сплачує за вимогою Постачальника пеню у розмірі, що зазначається у комерційній пропозиції.

Також, у Комерційній пропозиції №1.1.1.2, яку відповідач обрав відповідно до підписаної ним заяви-приєднання, сторонами погоджено, що за внесення платежів, передбачених умовами Договору, з порушенням термінів, визначених цією комерційною пропозицією Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про відсутність правових підстав для нарахування штрафних санкцій.

Колегія суддів, перевіривши в апеляційному провадженні наданий позивачем до позову розрахунок пені встановила, що розмір пені обраховано вірно.

Таким чином вимога щодо стягнення пені є правомірною, оскільки відповідає умовам Договорів та чинному законодавству.

При цьому, статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Як встановлено частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, при вирішенні питання про зменшення неустойки (штрафу), суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін.

Відповідно до пункту 42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008р., якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

При цьому, слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Згідно п.3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об`єктивно оцінити чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Слід зазначити, що поняття значно та надмірно, при застосуванні частини третьої статті Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд при цьому повинен врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013р. № 7-рп/2013).

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (частина шоста статті 3 Цивільного кодексу України).

Правова позиція Верховного Суду «Щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій» (пункт 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі №924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

З огляду на наведені норми, Господарський суд Вінницької області правомірно зменшив розмір пені на 50 відсотків, врахувавши інтереси обох сторін, співрозмірність неустойки та ступеню виконання зобов`язання відповідачем, співвідношення розміру пені і понесених позивачем збитків у зв`язку з порушенням відповідачем свого зобов`язання, зважаючи, що відповідач є державною установою в структурі Міністерства оборони України, яка фінансуються із державного бюджету і здійснює оплату за надані послуги відповідно до виділених асигнувань, а також те, що заборгованість за спожиту електричну енергію відповідачем сплачена в повному обсязі,.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 145828,83 грн пені.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 41175,03 грн інфляційного збільшення боргу за період з 08.02.2019р. по 31.05.2019р. та 26207,30 грн три проценти річних за період з 08.02.2019р. по 08.08.2019р., колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунки трьох процентів річних та інфляційних, долучені позивачем до позову, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивачем при підрахунку трьох процентів річних допущено помилку в бік завищення, оскільки за визначений в розрахунку період, за розрахунком суду, розмір трьох процентів річних складає 24915,76 грн. При розрахунку інфляційних допущено помилку в бік заниження, оскільки за визначений в розрахунку період розмір інфляційних складає 43700,81 грн.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо часткового задоволення позовної вимог щодо стягнення трьох відсотків річних, а саме: в розмірі 24915,76 грн.

При цьому вимога щодо стягнення інфляційних, з огляду на положення ст.14 ГПК України, підлягає задоволенню в межах заявлених позивачем.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що Господарський суд Вінницької області дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Вінниця" до Центрального військового клінічного санаторію "Хмільник", а саме: стягнення з відповідача на користь позивача 145 828 грн 83 коп. пені; 41175 грн 03 грн збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції; 24 915 грн 76 коп. 3% річних та 44 651 грн 64 коп. витрат зі сплати судового збору та відмову в решті позову.

Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

Отже, доводи скаржника в апеляційній скарзі спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків господарського суду Вінницької області не спростовують.

У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.275-280 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального військового клінічного санаторію "Хмільник" на рішення Господарського суду Вінницької області від 24.09.19р. у справі №902/489/19 - залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 16.12.2019р.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.