ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року Справа № 916/1145/19
м.Одеса, проспект Шевченка, 29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді М.А. Мишкіної

суддів В.В. Бєляновського, К.В. Богатиря

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю представників учасників справи:

від Одеської митниці ДФС - Чакір В.О. - за договором;

від ТОВ «Влакар» - не з`явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської митниці ДФС

на рішення господарського суду Одеської області від 27 серпня 2019 року

у справі №916/1145/19

за позовом Одеської митниці ДФС

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Влакар»

про стягнення 37012грн.

суддя суду першої інстанції: Л.В. Лічман

час і місце ухвалення рішення: 27.08.2019р. 10.44год., м.Одеса, господарський суд Одеської області, зала судових засідань №9

повне рішення складено 30.08.2019р.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 10.12.2019р. згідно ст.ст.233,240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

22.04.2019р. Одеська митниця ДФС (далі - позивач, митниця) звернулась до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Влакар" (далі - відповідач, ТОВ ,,Влакар") 37012,00 грн. збитків, понесених в результаті неналежного виконання відповідачем умов договору про надання послуг відповідального зберігання від 29.02.2016 р. № 41 в частині схоронності переданого на зберігання майна (36112,00 грн - вартість втраченого майна, переданого на зберігання, та 900,00 грн - вартість послуг оцінювача, з яким позивачем укладено договір для визначення розміру збитків).

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на норми. ст.ст.22,526,610,611, 623,936-938,942,944,949,951,953 ЦК України, ст.ст.1,185 ПК України, ст.ст.238,239,289 МК України, ст.13 Закону України ,,Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", п.2 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 р. № 116, Методику оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 р. № 1891 та вмотивовані наступним:

-29.02.2016 між Одеською митницею ДФС та Товариством з обмеженою відповідальністю "Влакар" укладений договір № 41 про надання послуг відповідального зберігання, згідно з пунктом 1.1.1 якого ТОВ "Влакар" (Зберігач) зобов`язується надати Одеській митниці ДФС (Поклажодавцю) послуги відповідального зберігання товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які відповідно до ст. 238 Митного кодексу України зберігаються Поклажодавцем.

- Одеська митниця ДФС згідно з Актом № 8 прийому-передачі від 09.06.2016 передала на зберігання до ТОВ "Влакар" товар "Відходи невідомого походження у вигляді білого, чорного кольору порошку, стружки, гранули сірого кольору діаметром 3 мм, пластикове сміття у вигляді скотча та пляшок" у загальній кількості 14 400,00 кг.

- Під час проведення інвентаризації інвентаризаційною комісією Одеської митниці ДФС виявлено нестачу товарів, переданих на відповідальне зберігання ТОВ "Влакар", а саме нестачу відходів невідомого походження у вигляді білого, чорного кольору порошку, стружки, гранули сірого кольору діаметром 3 мм, пластикове сміття у вигляді скотча і пляшок загальною вагою 14 400 кг.

- ТОВ "Влакар" порушило пункти 1.3, 1.4, 6.3.4, 6.3.6, 6.3.10 договору №41 від 29.02.2016 про надання послуг відповідального зберігання та вимоги ч.І ст. 936, ч.1,2 ст. 938, ч.І ст. 942, ст. 944, ст. 949, ст. 953 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV, у зв`язку з чим ТОВ "Влакар" несе відповідність передбачену розділом УШ договору № 41 від 29.02.2016, частиною 1 статті 951 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV, частинами 4, 5 статті 239 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-YI.

-з метою визначення розміру збитків Одеською митницею ДФС укладений Договір № 195/2018 від 10.12.2018 про надання послуг з проведення незалежної оцінки майна з ТОВ "Актив Інвестментс".

- Відповідно до Звіту з незалежної оцінки ринкової вартості втраченого від нестачі майна: відходів невідомого походження у вигляді білого, чорного кольору порошку, стружки, гранули сірого кольору діаметром 3 мм, пластикового сміття у вигляді скотча і пляшок загальною кількістю 14 400 кг., складеного ТОВ "Актив Інвестментс" 12.12.2018, ринкова вартість, втраченого від нестачі майна складає 36 112,00 грн.

- розмір збитків від нестачі майна визначений шляхом проведення незалежної оцінки з урахуванням суми податків та зборів (митних платежів), які підлягають сплаті при ввезенні товарів на митну територію України.

- загальний розмір збитків, які спричинені втратою переданого на зберігання майна (ціна позову) становить: 36 112,00 + 900 (Витрати Одеської митниці ДФС на оплату послуг з проведення незалежної оцінки ринкової вартості втраченого від нестачі майна) = 37 012 грн.

- митниця ДФС направила до ТОВ "Влакар" претензію про відшкодування збитків на суму 37 012 гривень, завданих нестачею майна, переданого на зберігання за договором, станом на час подання позову збитки ТОВ "Влакар" не відшкодовані.

12.06.2019р. від ТОВ "Влакар" надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відповідач заперечує проти задоволення позову та вказує наступне:

- загальна вартість переданого йому Митницею на зберігання майна складає 240,00 грн, в той час як ТОВ ,,Влакар" є підприємством, яке сплачувало орендодавцю за орендований склад для Митниці 10000,00 грн щомісяця до 31.12.2017 р.;

- згідно Порядку обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1998 р. № 1340, термін зберігання товару не повинен перевищувати 90 календарних днів; з 01.01.2018 р. Митницею в односторонньому порядку розірвано договір про надання послуг відповідального зберігання від 29.02.2016 р. № 41;

-протягом трьох років Митниця ніяким чином не реагувала на неодноразові звернення відповідача стосовно вирішення питання щодо подальшої долі вантажу, який став псуватись, внаслідок чого по всій території складських приміщень поширився неприємний запах, у зв`язку з чим відповідач прийняв рішення вивезти вантаж на смітник.

12.07.2019р. від Митниці надійшла відповідь на відзив, в якій позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та зазначив наступне:

- твердження відповідача про те, що законодавством встановлено зберігання вантажів протягом строку, який не перевищує 90 календарних днів, не відповідають дійсності;

-згідно до п.п.6.3.4, 6.3.6, 6.3.10, 6.3.20 договору ТОВ ,,Влакар" забезпечує зберігання товару, повертає його на першу вимогу Митниці, у разі псування товару складає акт та не здійснює дії по знищенню товару без погодження з позивачем, проте наведені положення угоди відповідачем не виконано.

- твердження відповідача про те, що начебто переданий на зберігання товар зіпсувався не підтверджується будь-якими доказами.ТОВ "Влакар" не складало та не надавало до Одеської митниці ДФС Акт про пошкодження або псування товарів, який передбачений пунктами 6.3.10, 6.3.20 договору № 41 від 29.02.2016.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.08.2019р. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення обґрунтоване посиланням на норми ст.ст. ст.525, 526, 610, 629, 631 (ч.1,4), 936 (ч.1), 938 (ч.1), 942 (ч.1), 948, 951 (п.1 ч.1) ЦК України, ст.ст. ст.180 (ч.7),193 (ч.ч.1,7), 224, 225 (ч.1)ГК України та вмотивоване наступним:

- Під час дії Договору та після цього ТОВ ,,Влакар" неодноразово зверталось до Митниці з проханням вирішити питання щодо подальшого розпорядження неліквідним товаром, який знаходиться на зберіганні у відповідача, про що свідчать наявні в матеріалах справи листи від 16.06.2016 р. № 34, від 30.03.2017 р. № 50, від 31.03.2017 р. № 51, від 03.11.2017 р. № 3/11, від 04.04.2018 р. № 4/04, від 15.11.2018 р. № 15/11 з відмітками Митниці про їх отримання.

- у Поклажодавця відсутнє право на притягнення Зберігача до відповідальність за незбереження Майна, оскільки станом на день проведення інвентаризації, тобто на 19.11.2018 р., у Зберігача вже не було обов`язку забезпечити схоронність Майна, з огляду на те, що 31.12.2017 р. закінчився встановлений п.11.1 Договору строк дії угоди, протягом якого за правилами ч.7 ст.180 ГК України та ч.1 ст.631 ЦК України сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки за Договором; після 31.12.2017 р. на підставі ст.948 ЦК України Поклажодавець повинен був забрати майно від Зберігача, проте не цікавився ним до 19.11.2018 р., тобто протягом майже одинадцяти місяців з моменту припинення дії Договору, будь-які кошти за зберігання після 31.12.2017 р. Поклажодавець Зберігачу не сплачував, що підтвердив у судовому засіданні 27.08.2019 р. представник Митниці; -

-матеріали справи не містять доказів того, що після 31.12.2017 р. Митниця направляла додаткові угоди з метою продовження строку дії Договору, а ТОВ ,,Влакар" ігнорувало їх або відмовлялось підписувати.

- в діяннях ТОВ ,,Влакар" відсутній елемент складу господарського правопорушення у вигляді протиправної поведінки шляхом незабезпечення схоронності майна, адже зобов`язання Зберігача за Договором припинились 31.12.2017 р., а тому у задоволенні позову відмовлено.

- доводи позивача про те, що всупереч п.п.6.3.4, 6.3.6, 6.3.10, 6.3.20 Договору відповідачем не забезпечено зберігання товару, не повернуто його на першу вимогу Поклажодавця, не складено акт про псування товару не прийняті до уваги оскільки перелічені зобов`язання Зберігача існували лише впродовж дії угоди та припинились одночасно із закінченням строку її чинності.

-посилання представника Митниці на п.11.1 Договору, який після дати містить фразу ,,та в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань по Договору (повна оплата, забезпечення доступу тощо)" не прийняті до уваги, тому що таке положення угоди передбачає виконання обов`язків по Договору, які за відсутності окремого застереження після закінчення строку його дії виникати не можуть.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, Одеська митниця ДФС звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 27.08.2019 у справі та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов Одеської митниці ДФС до Товариства з обмеженою відповідальністю "Влакар" в повному обсязі, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Влакар" на користь Одеської митниці ДФС збитки у розмірі 37 012 гривень (тридцять сім тисяч дванадцять гривень), 1921 грн. судового збору сплаченого за подання позову, 2881,5 грн. судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Одеська митниця ДФС посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права (неправильне тлумачення закону; незастосування закону, який підлягав застосуванню), а саме: частини 2 статті 22, статті 526, частини 1, 2 статті 614, частини 1 статті 936, частини 1 статті 937, частини 2 статті 938, частини 1 статті 942, статті 944, статті 949, частини 1 статті 951 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV; частин 1, 2 статті 218, частини 1, 2 статті 224, частину 1 статті 226 Господарського кодексу України від 16.01.2003 № 436-IV; частин 4, 5 статті 239 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI. , на невідповідність висновків обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та зазначає наступне :

- господарський суд не надав належної правової оцінки умовам додаткових угод від 29.02.2016: 30.12.2016 , №3 від 30.03.2017, №4 від 28.04.2017 , №5 від 28.07.2017 до договору №41 про надання послуг, якими вносились зміни до п.11.1 Договору щодо строку дії Договору.

- Враховуючи формулювання пунктів 11.1, 11.2 договору № 41 від 29.02.2016 про надання послуг відповідального зберігання, в редакції додаткових угод строк зберігання у договорі слід вважати таким, що не може бути визначений виходячи з його умов.

- відповідач - ТОВ "Влакар" не подав до суду доказів відсутності своєї вини, а ст.74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

- ТОВ "Влакар" порушило пункти 1.3, 1.4, 6.3.4, 6.3.6, 6.3.10 договору № 41 від 29.02.2016 про надання послуг відповідального зберігання та вимоги ч.І ст. 936, ч.1,2 ст. 938, ч.І ст. 942, ст. 944, ст. 949, ст. 953 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV, у зв`язку з чим ТОВ "Влакар" повинно нести відповідальність передбачену розділом VIII договору № 41 від 29.02.2016, частиною 1 статті 951 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV.

-господарський суд не врахував того, що положеннями частин 4, 5 статті 239 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI, які є спеціальними нормами, не передбачено звільнення від відповідальності підприємств, на складах яких розміщуються товари, передані органами доходів і зборів цим підприємствам на зберігання.

- Правова позиція Одеської митниці ДФС підтверджується судовою практикою господарського суду Одеської області, зокрема, рішенням від 08.09.2015 у справі № 916/3250/14 за позовом Одеської митниці ДФС до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Спецсервіс", яке набрало законної сили та яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Влакар" на користь Одеської митниці ДФС 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. збитків та 1600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору.

В судовому засідання представник Одеської митниці ДФС підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник ТОВ «Влакар » в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази стосовно фактів, наведених сторонами, заслухавши пояснення представника Митниці, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 29.02.2016 р. між Митницею (Поклажодавець) та ТОВ ,,Влакар" (Зберігач) укладено договір про надання послуг відповідального зберігання № 41 (Договір), відповідно до п.1.1.1 якого Зберігач зобов`язується надати Поклажодавцю послуги відповідального зберігання товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які відповідно до ст.238 Митного кодексу України зберігаються Поклажодавцем.

Конкретний перелік та види товару, які передаються на відповідальне зберігання, визначається сторонами в окремих актах прийому-передачі (п.1.1.2 Договору).

Відповідно до п.1.3 Договору товар зберігається на складських приміщеннях Зберігача або в орендованих ним приміщеннях. З моменту фактичної передачі товарів Поклажодавцем Зберігачу на останнього покладається обов`язок по його збереженню в первинному вигляді з урахуванням їх природного зносу товарів.

Згідно п.п. 6.1.1., 6.1.4.Договору Поклажодавець зобов`язаний приймати надані послуги згідно з актом надання послуг та рахунком, підписаними матеріально відповідальними особами Зберігача і Поклажодавця. Під час розміщення товару повідомляти Зберігача про особливі властивості, недоліки та характеристики товару, які мають істотне для забезпечення відповідних умов зберігання такого товару або можуть створити небезпеку чи заподіяти шкоду довкіллю.

Згідно п. 6.2.4 Договору Поклажодавець має право проводити інвентаризацію товарів, переданих для відповідального зберігання .

Відповідно до п.п. п.6.3.4., 6.3.6., 6.3.10., 6.3.20 Договору Зберігач зобов`язаний забезпечити повне збереження переданого на відповідальне зберігання товару та вживати заходи, необхідні для забезпечення схоронності та якості товарів. За першою вимогою Поклажодавця повертати йому товари в тому самому стані, у якому воно було прийнято на відповідальне зберігання зі складанням відповідних документів, передбачених Порядком № 627 (п. Договору). У разі виявлення нестачі, пошкоджень або псування товарів - складати акт та повідомляти про це Поклажодавця письмово та засобами зв`язку. Здійснювати під час зберігання товарів його поверхневий огляд з метою встановлення пошкоджень або псувань, з обов`язковим складенням про це відповідного акту. При виявленні пошкоджень та псувань товару, переданого на зберігання, зобов`язується у триденний термін інформувати Поклажодавця .

У випадку порушення зобов`язання, що виникає з Договору, сторони несуть відповідальність, визначену Договором та чинним законодавством (п.8.1 Договору).

Відповідно до п. 8.3 Договору зберігач несе відповідальність за втрату (нестачу) товару у розмірі його вартості, з урахуванням збитків, визначених відповідно до Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 р. № 116, та Методикою оцінки майна, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 р. № 1891 (незалежна оцінка або стандартизована), а у разі пошкодження товару - у розмірі суми, на яку знизилася його вартість… (п.8.3 Договору).

Договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2016 р. та в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань по Договору (повна оплата, забезпечення доступу тощо) (п.11.1 Договору).

Відповідно до п. 11.2. Договору закінчення строку Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення. У разі відмови сторони від продовження дії Договору або ігнорування надісланих Поклажодавцем додаткових угод, Зберігач зобов`язаний забезпечити зберігання товару до вирішення Поклажодавцем питання щодо подальшого місця його зберігання, і несе відповідальність за збереження товару до моменту його прийняття Поклажодавцем.

Відповідно до п.11.6.1 Договору чинність Договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено

В процесі виконання Договору сторонами укладено декілька додаткових угод, якими вносилися зміни щодо строку дії договору.

Останньою Додатковою угодою від 28.09.2017 р. № 6, зокрема, внесено зміни до п.11.1. Договору та викладено його в наступній редакції: ,,Договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2017 р. або в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань по Договору (повна оплата, забезпечення доступу тощо)".

Відповідно до Акту прийому-передачі від 09.06.2016 р. № 8 Поклажодавцем передано на зберігання Зберігачу товар - відходи невідомого походження у вигляді білого, чорного кольору порошку, стружки, гранулів сірого кольору діаметром 3 мм, пластикового сміття у вигляді скотча і пляшок (далі - Майно) у загальній кількості 14400 кг., орієнтована вартість - 240 грн.

На підставі наказу Митниці проведено інвентаризацію, за результатами якої виявлено нестачу Майна, що зафіксовано в протоколі інвентаризаційної комісії від 23.11.2018 р. та інвентаризаційному описі від 19.11.2018 р (а.с. 27).

З метою визначення розміру збитків Митницею укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю ,,АКТИВ ІНВЕСТМЕНТС" договір про надання послуг з проведення незалежної оцінки майна від 10.12.2018 р. № 195/2018, на виконання якого кваліфікованими оцінювачами оформлено рецензований у подальшому звіт про незалежну оцінку майна, де вартість втраченого майна, переданого на зберігання, оцінено в сумі 36112,00 грн.

Поклажодавець звернувся до Зберігача з претензією від 23.01.2019 р. № 396/10/15-70-10 , в якій просив компенсувати 36112,00 грн. збитків та витрат Митниці пов`язаних із проведенням незалежної оцінки майна у розмірі 900,00 грн.

Звертаючись до господарського суду з позовом, Одеська митниця ДФС зазначала, що станом на день подання позовної заяви ТОВ ,,Влакар" не відшкодувало Митниці збитки, що і стало підставою для подання даного позову.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, з огляду наступного.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина 1 статті 938 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 942 ЦК України зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (частина 1 статті 950 ЦК України).

Частиною 3 ст. 950 ЦК України зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.

Відповідно до ст. 948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Частиною 1 ст. 949 ЦК України встановлено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Виходячи із аналізу норм статей 948, 949 ЦК України, обов`язок зберігача повернути поклажодавцеві річ кореспондується із обов`язком поклажодавця забрати річ після закінчення строку зберігання.

З матеріалів справи вбачається, що договір про надання послуг відповідального зберігання № 41, з урахуванням змін внесених додатковою угодою від 28.09.2017 р. № 6, діяв до 31.12.2017 р. або в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань по Договору (повна оплата, забезпечення доступу тощо).

З урахуванням положень п.п. 11.1., 11.2., 11.6.1. Договору №41 після 31.12.2017 р. договір №41 припинив свою дію , у відповідача припинився обов`язок щодо збереження товару та на підставі ст.948 ЦК України Поклажодавець повинен був забрати Майно від Зберігача.

Поряд з тим, як вірно встановлено господарським судом та підтверджується матеріалами справи, після спливу строку дії Договору №41 Поклажодавець (Митниця) не цікавився майном до 19.11.2018 р., не вчиняв дії щодо його повернення, не сплачував кошти за зберігання після 31.12.2017 р. , не вчиняв дій щодо повернення майна. Наведене не заперечується скаржником.

Відповідно до ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Колегія суддів не погоджується з аргументами скаржника, що відповідно до п.п. 11.1. та 11.2. Договору №41 строк зберігання за договором слід вважати таким, що не може бути визначений, оскільки передбачений ч.2 п.11.2. Договору пункту обов`язок зберігача забезпечити зберігання товару і нести відповідальність за збереження товару до моменту його прийняття Поклажодавцем після закінчення дії договору настає лише у разі відмови сторони від продовження дії Договору або ігнорування надісланих Поклажодавцем додаткових угод.

Позивачем не доведено (та взагалі не стверджується), що ним надсилалися відповідачеві проекти додаткових угод, пропозицій щодо продовження строку дії договору №41 та такі пропозиції ігнорувалися відповідачем.

Таким чином, виходячи з умов договору можна дійти висновку, що строк зберігання товару відповідає строку дії договору та закінчився 31.12.2017р.

З урахуванням встановлення закінчення строку дії договору, колегія суддів відхиляються аргументи скаржника, що всупереч п.п.6.3.4, 6.3.6, 6.3.10, 6.3.20 Договору відповідачем не забезпечено зберігання товару, не складено акт про псування товару, тощо, оскільки такі зобов`язання відповідача припинилися із закінченням строку її чинності договору.

Скаржником не вказується, що під час дії договору відповідачем було допущено псування, знищення, втрата товару ,тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата збитків.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ст. ст. 224, 225 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також неодержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у вигляді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника. За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази згідно з вимогами ст. 86 ГПК України, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку про те, що в даному випадку відсутній елемент складу господарського правопорушення у вигляді протиправної поведінки шляхом незабезпечення схоронності майна, адже зобов`язання зберігача за Договором припинились 31.12.2017 р.

ТОВ ,,Влакар" зверталося до Митниці з листами від 16.06.2016 р. № 34, від 30.03.2017 р. № 50, від 31.03.2017 р. № 51, від 03.11.2017 р. № 3/11, від 04.04.2018 р. № 4/04, від 15.11.2018 р. № 15/11 з проханням вирішити питання щодо подальшого розпорядження неліквідним товаром, який знаходиться на зберіганні у відповідача (а.с. 106-111), які Митницею залишено без відповіді, докази протилежного позивачем не надані.

При цьому відповідач у листах зазначав також, що майно є неліквідним, не користується попитом, повідомляв, що майно має неприємний, задушливий запах, який дратує дихальні шляхи.

Скаржником не заперечується факт отримання вказаних листів, а також те, що ці звернення стосувалися саме товару, який передавався на зберігання за договором №41 (відходи невідомого походження у вигляді білого, чорного кольору порошку, стружки, гранули сірого кольору діаметром 3 мм, пластикове сміття у вигляді скотча та пляшок у загальній кількості 14 400,00 кг.), при цьому визнається, що жодних заходів з`ясування долі переданого на зберігання майна та повернення його зі зберігання до моменту проведення інвентаризації Митницею не вживалося.

Посилання скаржника на рішення господарського суду Одеської області від 08.09.2015 у справі № 916/3250/14колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до п.6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та ч.4 ст.236 ГПК України судом враховуються висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, при застосуванні таких норм права; закон не визначає позиції судів першої інстанції в аналогічних справах, як такі, що є обов`язковими для врахування господарськими судами.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що скаржником не обґрунтована наявність підстав для скасування чи зміни оскарженого рішення господарського суду. Доводи апеляційної скарги не містять важливих та доречних аргументів на користь його позиції та не впливають на правильність висновку місцевого господарського суду по суті спору про відмову у задоволенні позову.

Підстав для виходу судом апеляційної інстанції за межі доводів апелянта не убачається, оскільки при апеляційному розгляді справи не встановлено порушення норм процесуального права, які є безумовною підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку із чим рішення господарського суду Одеської області від 27.08.2019р. залишається без змін, а апеляційна скарга Одеської митниці ДФС без задоволення.

Відповідно до п."в" ч.4 ст.282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги), покладаються на скаржника, оскільки вимоги апеляційної скарги відхилені у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України,

колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Одеської митниці ДФС залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 27.08.2019р. у справі №916/1145/19 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Одеську митницю ДФС.

Постанова в порядку ст.282 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття згідно ст.284 ГПК України.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення згідно положень ст.286, 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2019 року.

Головуючий суддя М.А. Мишкіна

Суддя В.В. Бєляновський

Суддя К.В. Богатир