РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.12.2019Справа № 910/4633/19
за позовом Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод»

до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання недійсними пунктів договору,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

представники учасників справи:

від позивача: Ясько Є.В.,

від відповідача: Коваленко С.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Крюківський вагонобудівний завод" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", яке в подальшому змінило найменування на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - відповідач), в якому просить суд визнати недійним абзац 1 пункту 8.2. та пункт 8.3. договору №4316/084035/з-1617-ТЕ-24 постачання природного газу від 04.10.2016.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.203, 215 ЦК України, мотивовані тим що положення абзацу 1 пункту 8.2. та пункт 8.3. договору №4316/084035/з-1617-ТЕ-24 постачання природного газу від 04.10.2016 порушують положення чинного законодавства України та створюють дисбаланс між правами сторін, оскільки наперед відповідачу надається право нарахування позивачу штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат по розрахункам, в яких втрутилася Держава шляхом провадження спеціалізованих нормативних актів.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2019 позов ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" передано на розгляд судді Мандриченку О.В. Справі присвоєно єдиний унікальний номер №910/4633/19.

15.04.2019 суддею Господарського суду міста Києва Мандриченком О.В. подано заяву про самовідвід від розгляду справи №910/4633/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2019 задоволено заяву судді Мандриченка О.В. від 15.04.2019 про самовідвід від розгляду справи №910/4633/19 за позовом ПАТ "Крюківський вагонобудівний завод" до ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійним пунктів договору та відведено останнього від розгляду справи №910/4633/19, справу передано уповноваженій особі для вирішення питання про автоматизований розподіл справи.

За результатом проведення автоматичного розподілу справ між суддями від 06.05.2019 справу №910/4633/19 передано для розгляду судді Блажівській О.Є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2019 (суддя Блажівська О.Є.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/4633/19, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.06.2019.

У підготовчому засіданні 05.06.2019 оголошено перерву до 10.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 09.08.2019.

Підготовче судове засідання 09.08.2019 не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді Блажівської О.Є на лікарняному, наступне підготовче засідання призначено на 11.09.2019.

11.09.2019 підготовче засідання повторно не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді Блажівської О.Є на лікарняному, наступне підготовче засідання призначено на 02.10.2019.

Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду від 02.10.2019 №05-23/2456, в зв`язку з призначенням судді Блажівської О.Є. членом Вищої ради правосуддя, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/4633/19.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2019 справу № 910/4633/19 передано для розгляду судді Карабань Я.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2019 прийнято справу № 910/4633/19 до свого провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.10.2019.

23.10.2019 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечував проти задоволення позову та зазначив, що позивачем не наведено обставин, що свідчили б про порушення при укладенні спірного правочину вимог ст. 203, 215 ЦК України, зміст договору не суперечить жодному нормативному акту, на який посилається позивач. Крім того, позивачем були вчинені дії, які свідчать про схвалення останнім договору постачання природного газу, зокрема: прийнято поставлений природний газ, підписано акти приймання-передачі природного газу та проведено оплату прийнятого природного газу, тому відсутні підстави для визнання вказаних пунктів договору недійсними.

У підготовче засідання 30.10.2019 з`явилися представники учасників справи, надали пояснення по справі, протокольною ухвалою суд відклав підготовче засідання на 12.11.2019.

У підготовче засідання 12.11.2019 з`явилися представники учасників справи, повідомили про відсутність будь-яких клопотань та заяв, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням від сторін, суд, протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.12.2019

У судовому засіданні 03.12.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, представник відповідача поти задоволення позову заперечував.

У судовому засіданні 03.12.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.10.2016 між відповідачем (постачальник) та позивачем (споживач) було укладено договір №5182/1617-ТЕ-13 постачання природного газу, відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.12.1 договору).

Додатковою угодою №2 від 31.03.2017 строк дії договору в частині реалізації природного газу продовжено до 30.09.2017 (включно).

Відповідно до п. 6.1. договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 8.2. договору, з урахуванням додаткової угоди №2 від 31.03.2017, сторони передбачили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20.

Згідно п.8.3. сторони погодили, що з урахуванням пункту 11.3. цього договору, укладення договорів про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання не звільняє споживача від обов`язку сплатити на користь постачальника платежі відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані на всю суму заборгованості за цим договором.

Пунктом 11.3., з урахуванням додаткової угоди №1 від 23.01.2017, сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору:

1) усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у пунктах 2.5. та 11.5. та 11.6. цього договору;

2) сторони погодили, що зміни до цього договору, викладені не у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору, не можуть бути застосовані до відносин сторін за цим договором;

3) договір про організацію взаєморозрахунків не вносить змін до цього Договору та може бути застосований до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору;

4) будь-які спільні протокольні рішення, в тому числі про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписані сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, протоколи нарад, дво- та багатосторонніх зустрічей, листування між сторонами:

не можуть бути використані для внесення змін до цього договору;

можуть бути застосовані до відносин за цим договором тільки після підписання сторонами окремого додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами, в частині компенсації Держави (у розмірі отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу Держави, якою було прийнято норми ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», норми Закону України про державний бюджет на відповідний рік, в якому передбачено виділення субвенцій на фінансування пільг та субсидій.

На виконання таких законодавчих актів прийнято підзаконні нормативні акти, як то Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, спільний наказ Міненерго та Мінфіну України від 03.08.2015 № 493/688.

З урахуванням наведеного, позивач вказує, що незалежно від того, що правовідносини між ним та відповідачем виникли на підставі господарського договору № 4316/084035/з-1617-ТЕ- 2- від 04.10.16, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного) застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Таким чином, позивач зазначає, що оскаржувані пункти договору, порушують положення чинного законодавства України та створюють дисбаланс між правами сторін, оскільки відповідачу надається право нарахування позивачу штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат по розрахункам, в яких втрутилася Держава шляхом провадження спеціалізованих нормативних актів, а тому є такими, що суперечать нормам чинного законодавства України та ч.1,-2, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України та відповідно до ч.12 ст.16, ч.1 ст.215 ЦК України мають бути визнані недійсними.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (ст. 20 ГК України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 ГК України.

За приписом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 ЦК України, ч.2 ст.207 ГГК України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Відповідно до ст. 207 ГК України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як встановлено ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В порядку, передбаченому ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту ст.15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України та ГПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом цієї норми закріплена у ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили; у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, мають безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

У зв`язку із викладеним суд доходить висновку, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (п.1 ст. 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Судом встановлено, що:

- предметом договору є постачання у 2016-2017 роках природного газу, який використовується позивачем для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню;

- договором передбачено підписання Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України (далі -СПР);

- згідно із випискою по операціях з 01.10.2016 по 30.04.2019 позивачем здійснювалось погашення поточної заборгованості за спожитий природний газ по пільгах та субсидіях населенню за 2016 рік згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі - Порядок № 20 від 11.01.2005) (що була чинною на час виникнення між сторонами за договором спірних правовідносин щодо постачання природного газу у 2016 році).

Так, відповідно до Порядку № 20 від 11.01.2005 держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з постачанням, зокрема природного газу населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Цим порядком визначений механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу.

Тобто, державою офіційно визнається неможливість підприємства паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (в залежності від рівня отриманих пільг та субсидій населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Отже, підписуючи СПР, сторони у такий спосіб змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, у тому числі за договором.

За змістом Порядку від 11.01.2005 № 20, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком від 11.01.2005 № 20, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг.

Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі наданих пільг і субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності позивача) зазнають імперативного регулівного впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів держава в особі відповідних державних органів приймає підзаконні нормативні акти, до яких належить і Порядок від 11.01.2005 № 20.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.07.2019 у справі № 910/8572/18.

У зв`язку із обставинами, що були встановлені в ході розгляду справи та наведеним аналізом норм законодавства, суд дійшов висновку про те, що незалежно від того, що правовідносини між позивачем та відповідачем виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного), застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Згідно зі ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 653 цього Кодексу у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Статтею 12 ГК України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є, зокрема, регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

На підставі викладеного та з урахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що держава, взявши на себе регулівну функцію щодо розрахунків між сторонами за Договором шляхом ухвалення підзаконного нормативного акта - встановивши згідно з Порядком № 20 від 11.01.2005 та за укладеними між сторонами СПР інші порядок і строки розрахунків з урахуванням підписаних СПР між сторонами у цій справі, тим самим врегулювала (вирішила) питання наслідків проведення розрахунків всупереч умовам Договору, оскільки з урахуванням змінених згідно з СПР порядку та строків розрахунків, первинно визначених в договорі, відсутні правові підстави для нарахування пені на грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом встановлено, що при укладенні між позивачем та відповідачем договору №4316/084035/з-1617-ТЕ-24 постачання природного газу від 04.10.2016, останніми було погоджено його предмет, порядок та умови передачі, порядок обліку газу, ціну, порядок та умови проведення розрахунків, відповідальність сторін та інші умови відповідно до статті 265 Господарського кодексу України, статей 655, 712 Цивільного кодексу України.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши договір №4316/084035/з-1617-ТЕ-24 постачання природного газу від 04.10.2016, а тому всі умови спірного договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. (частини 2-3)

Отже, якщо сторонами договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо предмету, ціни, строку виконання зобов`язання, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами договір №4316/084035/з-1617-ТЕ-24 постачання природного газу від 04.10.2016, в тому числі і в частині оспорюваного пунктів, був укладений на підставі примірного договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 №357 "Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії», що була чинною на момент укладення договору.

За змістом ст. 179 ГК України господарські договори на основі примірних і типових договорів необхідно укладати, дотримуючись умов, передбачених даною статтею, шляхом складання єдиного документа, оформленого відповідно до вимог ст. 181 ГК України, а також відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірних або типових договорів.

Примірний договір це договір, який рекомендується органом управління суб`єктам господарювання для використання його положень при укладанні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Спірні пункти, які є предметом розгляду даної справи викладені на підстав примірного договору, а також керуючись ч. 4 ст. 179 ГК України, сторони доповнили їх зміст та в подальшому, зокрема і до спірного пункту 8.2., додатковими угодами №1 та №2, внесли зміни.

Отже, сторони, укладаючи договір постачання природного газу, а також додаткових угод до нього, в тому числі і в частині спірних умов, за взаємною згодою визначили його умови на власний розсуд, з урахуванням примірного договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, що не протирічить вимогам чинного законодавства. Доказів того, що постанова Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 №357, якою було затверджено примірний договір та яка була чинна на момент укладення договору №4316/084035/з-1617-ТЕ-24 визнана недійсною у суду немає та позивачем не надано.

Крім того, на виконання умов договору №4316/084035/з-1617-ТЕ-24 постачання природного газу від 04.10.2016 відповідач передав, а позивач в свою чергу прийняв природний газ, що підтверджується вищевказаними актами приймання - передачі природного газу.

Також сторонами було підтверджено та не оспорено те, що позивачем у повному обсязі оплачено весь обсяг поставленого газу, зазначене свідчить про прийняття останнім умов договору та подальше його схвалення шляхом повного виконання його умов щодо оплати.

Тобто позивачем здійснено ряд дій, які свідчать про схвалення спірного договору, а відповідно і прийняття на себе зобов`язання щодо порядку та умов проведення розрахунків та відповідальність за невиконання або неналежне виконання цих умов договору.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що включення в договір умов щодо застосування до позивача як покупця за договором відповідальності за прострочення розрахунків за договором (пені), можливість застосування якої прямо передбачена наведеними нормами ЦК України, не суперечить вимогам законодавства, та, зокрема Порядку від 11.01.2005 № 20, та не є підставою для визнання недійсними оспорюваних умов договору.

Відтак, суд зазначає, що питання законності застосування до позивача наслідків згідно оспорюваними пунктами договору - відповідальності за прострочення розрахунків за отриманий природний газ, зокрема у вигляді обов`язку сплатити пеню тощо, може вирішуватись у спорі про застосування до позивача цього виду відповідальності за договором (про стягнення суми пені тощо), однак не у спорі про визнання недійсним пунктів договору, якими встановлені загальні, передбачені законом наслідки прострочення розрахунків.

Натомість позивач наведеного не врахував, звернувшись після проведення розрахунків за договором із вимогами у цій справі про визнання недійсними оспорюваних умов договору, не зазначивши при цьому, в чому полягає порушення прав позивача, яким чином оспорювані умови суперечать інтересам держави і суспільства, та в чому полягає порушення хоча б одним з учасників господарських правовідносин за договором господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності) під час укладення Договору в оспорюваній частині.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав у розумінні статті 4 ГПК України, статей 15, 203, 215 ЦК України для визнання недійсними оспорюваних пунктів договору, а тому позов ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 145, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 13.12.2019.

Суддя Я.А.Карабань