ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2019 р. Справа№ 911/1189/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання : Романовій Ю.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Яковлєв Є.В. довіреність № б/н від 04.04.2019 року;

від відповідача: Павленко С.В. довіреність № б/н від 20.05.2019 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп"

на рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2019 року (повний текст складено 19.08.2019 року)

у справі № 911/1189/19 (суддя: Колесник Р.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбросія"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп"

про стягнення 1 243 097,47 гривень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Амбросія" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 1 086 858,48 грн, з яких: 932 579,18 грн основний борг за договором № 1I032881 АГ від 01.03.2016 року, 123 132,13 грн пеня, 20 754,50 грн інфляційні нарахування, 10 392,67 грн три відсотки річних, та покласти на відповідача судові витрати (з урахуванням вимоги про збільшення позовних вимог).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.03.2016 року між сторонами був укладений договір № 1І032881 АГ, за умовами якого позивачем було здійснено поставку товару відповідачу, проте відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого за ним обліковується заборгованість.

Господарський суд Київської області частково задовольнив позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбросія" своїм рішенням від 14.08.2019 року (повний текст складено 19.08.2019 року) та присудив до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Амбросія" 1 024 345,13 грн основного боргу, 167 532,79 грн пені, 24 739,55 грн інфляційних втрат, 14 716,72 грн 3% річних.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 1 024 345,13 грн основного боргу, 167 532,79 грн пені, 24 739,55 грн інфляційних втрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Також скаржник вказав, що позивач надав суду накладі неналежним чином оформлені, оскільки останні не містять всіх необхідних реквізитів обумовлених сторонами у пункті 3.6 договору, в зв`язку з чим у відповідача виникло право затримати розрахунки з позивачем.

Крім того, скаржник вказав, що згідно узгодженого сторонами протоколу розбіжностей, яким договір доповнено пунктом 8.20, передбачено, що саме покупець сплачує покупцю пеню у випадку затримки оплати за отриманий товар, а не покупець продавцю, тобто позивачем неправомірно здійснено нарахування пені.

При цьому, скаржник вказав, що судом першої інстанції не було чітко встановлено, що суми по платіжних дорученнях, які були додатні відповідачем у процесі судових засідань були сплачені виключно по якимось іншим накладним, а по видаткових накладних, які позивач вважає неоплаченими (№№ РОРП-018282 від 26.10.2018 року, РОРП-001318 від 24.01.2019 року, РОРП-001734 від 31.01.2019 року, РОРП-002191 від 06.02.2019 року).

Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції не взяв до уваги акт звірки за січень 2015- березень 2019 року складений позивачем на підставі своїх первинних бухгалтерських документів та безпідставно надав перевагу акту позивача, який було складено станом на 24.07.2019 року

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2019 року справу № 911/1189/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" на рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2019 року у справі №911/1189/19 залишив без руху своєю ухвалою від 23.09.2019 року.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху (04.10.2019 року) було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у встановленому розмірі згідно з чинним законодавством.

Відтак, скаржником було усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" на рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2019 року у справі №911/1189/19 та призначив розгляд на 21.11.2019 року своєю ухвалою від 15.10.2019 року.

21.11.2019 року через Господарський суд Київської області до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Північний апеляційний господарський оголосив перерву у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" на рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2019 року у справі №911/1189/19 на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 12.12.2019 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 12.12.2019 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що відповідач ні під час прийняття товару та підписання видаткових накладних не було надано зауважень до їх змісту ні в продовж всього часу відповідачем не було направлено зауважень стосовно неправильності оформлення первинних документів, в т.ч. видаткових накладних, та не було повідомлено про відмову сплачувати вартість поставленого товару по спірному договору. При цьому, скаржник вказав, що станом на дату подання позовної заяви відповідачем не було сплачено позивачу вартість поставленого товару в розмірі 1074345,13 грн. Також, підтвердженням того, що відповідач погоджується з правильністю заповнення видаткових накладних, це є часткова оплата за товар поставлений в період з 27.08.2018 року по 06.02.23019 року, а саме відповідачем було сплачено 1019350,87 грн.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

01.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Амбросія" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" (покупець) було укладено договір № 1І032881 АГ (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, поставити товар, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації. Поставка товару постачальником здійснюється з метою його оптово/роздрібної реалізації через мережу магазинів "Фуршет".

Згідно п. 3.1 договору товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості та цінам в строк, зазначений в замовленні.

Відповідно до п. 3.4 договору пунктом поставки товару за цим договором є склад покупця, адреса якого вказана в замовленні. Поставка товару до місця передачі здійснюється транспортом постачальника. Витрати з транспортування товару до пункту поставки несе постачальник. Датою поставки є дата отримання покупцем товару на складі покупця.

Згідно п. 3.6 договору постачальник при поставці відповідної партії товару передає покупцю наступну супровідну документацію: накладні, в яких повинно бути чітко зазначено кількість відвантаженого товару, ціна за одиницю товару без ПДВ, вартість без ПДВ, сума ПДВ, загальна вартість з ПДВ, а також номер податкової накладної, сформованої під дану поставку. Одиницею виміру кількості товару вважається одиниця виміру товару для продажу його кінцевому споживачеві в магазинах покупця ("шт" - для штучного товару, "кг" для вагового товару). Постачальник несе відповідальність за арифметичні помилки в накладних; - товарно-транспортні накладні; - належним чином завірені копії посвідчення якості, ветеринарних свідоцтв чи довідок (для товарів тваринного походження), сертифікатів відповідності, в разі необхідності сертифікат про визнання іноземного сертифікату, гігієнічні висновки (для товарів, що не підлягають обов`язковій сертифікації), інструкції з використання, гарантійні сертифікати, технічні паспорти тощо, що вимагається відповідно до законодавства України для оптової чи роздрібної торгівлі; - погоджений з відповідачем примірник замовлення.

Перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця (п. 5.1 договору).

Оплата за товар здійснюється щосереди в українській національній валюті - гривні в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника через 14 (чотирнадцять) дні (-ів) з моменту приймання-передачі товару та підписання накладної про прийняття товару. У випадку якщо день оплати (середа) випадає на вихідний або святковий день, то оплати здійснюються найближчої середи, яка є робочим днем. При цьому сторони домовились про те, що покупець здійснює оплату поставленого товару тільки у випадку, якщо сума за розрахунковий період буде складати не менше, ніж 500,00 грн (пункт 7.9 договору в редакції додаткової угоди до договору від 01.04.2017 року).

Відповідно до п. 7.10 договору покупець має право затримати розрахунки з постачальником: - при несвоєчасній оплаті постачальником товарів, робіт, послуг по іншим договорам, укладеним між постачальником та покупцем; - у випадку ненадання/надання неналежно оформленої супровідної документації, передбаченої п. 3.6 договору до моменту надання в повному обсязі належно оформленої супровідної документації; - у випадку невиконання/неналежного виконання п.п. 7.12, 7.13 (із підпунктами) або 7.14 (із підпунктами) цього договору.

У випадку затримки оплати за поставлений товар постачальником понад строки передбачені даним договором, покупець зобов`язаний сплатити покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення (п. 8.20 в редакції протоколу узгодження розбіжностей до договору від 01.03.2016 року).

Згідно п. 10.1 договору даний договір набирає силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання договору позивачем з серпня 2018 року по лютий 2019 року було поставлено, а відповідачем прийнято товар, на загальну суму 2050540,00 грн, що підтверджується залученими до матеріалів справи копіями видаткових накладних:

- від 27.08.2018 року № РОРП-014378 на суму 149000,00 грн;

- від 13.09.2018 року № РОРП-015531 на суму 67000,00 грн;

- від 20.09.2018 року № РОРП-015938 на суму 179550,00 грн;

- від 24.09.2018 року № РОРП-016111 на суму 253050,00 грн;

- від 19.10.2018 року № РОРП-017822 на суму 253470,00 грн;

- від 26.10.2018 року № РОРП-018282 на суму 253470,00 грн;

- від 24.01.2019 року № РОРП-001318 на суму 269640,00 грн;

- від 31.01.2019 року № РОРП-001734 на суму 355320,00 грн;

- від 06.02.2019 року № РОРП-002191 на суму 269640,00 грн.

Так, за твердженням позивача відповідачем було частково повернуто поставлений позивачем товар на загальну суму 6844,00 грн, а саме:

- за видатковою накладною від 26.10.2018 року № РОРП-018282 було повернуто товару всього на суму 1066,00 грн;

- за видатковою накладною від 24.01.2019 року № РОРП-001318 було повернуто товару всього на суму 2568,00 грн;

- за видатковою накладною від 06.02.2019 року № РОРП-002191 було повернуто товару всього на суму 3210,00 грн.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції з урахуванням товару, що було повернуто, загальна вартість отриманого відповідачем товару за вказаний період становить 2043696 грн.

При цьому, відповідачем було сплачено в рахунок оплати 1019350,87 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 05.10.2018 року на суму 120650,44 грн, 11.10.2018 року на суму 373700,43 грн, 30.11.2018 року на суму 100000 грн, 06.12.2018 року на суму 100000 грн, 07.12.2018 року на суму 25000 грн, 14.12.2018 року на суму 50000 грн, 20.12.2018 року на суму 100000 грн, 23.01.2019 року на суму 100000 грн, 15.05.2019 року на суму 50000 грн (копії наявні в матеріалах справи).

Позивачем також було долучено до матеріалів справи копію платіжного доручення від 12.09.2018 року на суму 140000 грн, яка була ним спершу врахована у якості часткової оплати товару, поставленого по договору від 01.03.2016 року № 1І032881 АГ, але в подальшому на зазначену суму розрахунок позивача було відкориговано та зазначена оплата була виключена із переліку проплат, оскільки її було вчинено на виконання зобов`язань за іншим договором, зокрема, договором від 01.04.2017 року № 1І035822.

Отже, за твердженням позивача, в порушення своїх договірних зобов`язань, відповідачем була здійснена лише часткова оплата вартості поставленого товару на загальну суму 1019350,87 грн, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем становить 1024345,13 грн. При цьому зазначена сума заборгованості сформувалася за рахунок неоплачених відповідачем видаткових накладних від 26.10.2018 року № РОРП-018282 на суму 253470,00 грн, від 24.01.2019 року № РОРП-001318 на суму 269640,00 грн, від 31.01.2019 року № РОРП-001734 на суму 355320,00 грн, від 06.02.2019 року № РОРП-002191 на суму 269640,00 грн.

Відповідно до ст.ст. 11, 509, 627 Цивільного Кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин обов`язок доведення факту належної оплати за отриманий товар закон покладає на покупця.

Строк оплати визначено умовами п. 7.9 договору, відповідно до якого оплата має бути проведена через 14 (чотирнадцять) дні (-ів) з моменту приймання-передачі товару та підписання накладної про прийняття товару. У випадку якщо день оплати (середа) випадає на вихідний або святковий день, то оплати здійснюються найближчої середи, яка є робочим днем.

Матеріали справи не містять, а скаржник не надав ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором та сплати коштів за поставлений товар у повному обсязі, доказів пред`явлення позивачу претензій та зауважень щодо кількості, якості та вартості товару або накладних на повернення товару.

Так, скаржник не заперечував факту отримання товару згідно видаткових накладних, що залишилися неоплаченими відповідачем, а саме від 26.10.2018 року № РОРП-018282 на суму 253470,00 грн, від 24.01.2019 року № РОРП-001318 на суму 269640,00 грн, від 31.01.2019 року № РОРП-001734 на суму 355320,00 грн, від 06.02.2019 року № РОРП-002191 на суму 269640,00 грн.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що скаржник не заперечував і факту отримання товару по іншим накладним, на які посилався позивач, зокрема, в заяві про збільшення позовних вимог від 04.07.2019 року, заборгованість по яких ним погашена повністю.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що подані позивачем видаткові накладні не можуть вважатись належними доказами поставки товару, як такі, що оформлені в порушення вимог узгодженим сторонами у договорі, оскільки не містять ціни за одиницю товару без ПДВ та вартість без ПДВ. Також позивачем не надано відповідачу супровідної документації, що передбачено пунктом 3.6 договору, в зв`язку з чим відповідач твердить, що у останнього виникає право затримки розрахунків з постачальником в порядку п. 7.10 договору, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 910/5226/17.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, видаткові накладні були оформлені відповідно до положень чинного законодавства, зокрема, містять відомості про господарську операцію та не є підставою для визнання господарської операції не проведеною або недійсною.

З огляду на викладене, останні правомірно визнані судом першої інстанції належними та допустимими в розумінні ст. ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами отримання відповідачем товару, визначеного цими накладними та на суму, що в них зазначено.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України", неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 3.6 договору, при поставці відповідної партії товару постачальник передає покупцю супровідну документацію, зокрема, накладні, в яких повинно бути чітко зазначено кількість відвантаженого товару, ціна за одиницю товару без ПДВ, вартість без ПДВ, сума ПДВ, загальна вартість з ПДВ, а також номер податкової накладної, сформованої під дану поставку. За змістом п. 5.1 договору перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця.

Якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві (ст. 666 Цивільного кодексу України).

Так, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції доказів відмови від отримання або повернення товару в повному обсязі, за видатковими накладними, а також не подано доказів звернення із вимогою до позивача надати належним чином оформлені документи визначені п. 3.6 договору, а відсутність супровідної документації, як правильно встановлено судом першої інстанції, не може заперечувати факт здійснення господарської операції, за наявності інших первинних документів, які оформлені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України".

Щодо твердження скаржника, що судом першої інстанції не було чітко встановлено, що суми по платіжних дорученнях, які були додатні відповідачем у процесі судових засідань були сплачені виключно по якимось іншим накладним, а по видаткових накладних, які позивач вважає неоплаченими (№№ РОРП-018282 від 26.10.2018 року, РОРП-001318 від 24.01.2019 року, РОРП-001734 від 31.01.2019 року, РОРП-002191 від 06.02.2019 року), колегія суддів відзначає наступне.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що дійсно 01.04.2017 року сторонами укладено договір № 1І035822, який є схожий за змістом та умовами із договором від 01.03.2016 року № 1І032881 АГ, по якому позивачем заявлено позов про стягнення заборгованості.

Сторонами не заперечувалося, що поставки товарів здійснювалися позивачем за обома із цих договорів.

При цьому віднесення тієї чи іншої поставки товару до такої, що здійснена на виконання того чи іншого договору має відбуватися за змістом первинних документів, що таку поставку фіксують, зокрема за змістом видаткової накладної, як документу, що підтверджує здійснення постачальником поставки товару на користь його одержувача на виконання умов конкретного договору поставки.

З тексту видаткової накладної від 31.01.2019 року № РОРП-001734 вбачається, що поставка товару відбулася саме на виконання договору від 01.03.2016 № 1І032881 АГ, будь-яких належних доказів протилежного скаржником не надано.

Крім того, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції не взяв до уваги акт звірки за січень 2015- березень 2019 року складений позивачем на підставі своїх первинних бухгалтерських документів та безпідставно надав перевагу акту позивача, який було складено станом на 24.07.2019 року, з огляду на наступне.

Так, акт звірки розрахунків не є первинним документом в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким підприємства звіряють бухгалтерський облік операцій, відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції 24.07.2019 року позивач надіслав на адресу відповідача два примірники акту звірки взаєморозрахунків за договором від 01.03.2016 року № 1І032881 АГ та відповідач не скористався можливістю прокоментувати відомості, відображені у зазначеному акті. При цьому зазначений акт містить відомості щодо руху між сторонами товару та коштів, починаючи від моменту укладання договору, що, за умови належного ставлення до своїх процесуальних обов`язків, дозволило б відповідачу викласти свою контраргументацію із наданням на її підтвердження відповідних доказів.

Водночас, відповідач посилається на певні відомості, що містяться в інших актах звіряння, складених раніше, в яких, на думку відповідача, наявні відомості, що свідчать про неврахування позивачем певних грошових надходжень від відповідача в рахунок оплаченого товару.

Судом першої інстанції прийнято до уваги вказані доводи відповідача, проте правомірно не взяті до уваги, оскільки акти звіряння взаєморозрахунків складалися до початку судового провадження по даній справі, одночасно по двом договорам, зокрема договору від 01.03.2016 року № 1І032881 АГ та від 01.04.2017 року № 1І035822, отже, як правильно встановлено судом першої інстанції зазначені акти та інформація, що в них міститься не дає жодних можливостей підтвердити чи спростувати обставини, що підлягають доказуванню в межах цієї справи, зокрема, ті з них, на які посилається відповідач.

Згідно акту звіряння взаємних розрахунків, який долучено відповідачем до відзиву, та який підписано зі сторони відповідача, вбачається, що його складено щодо двох договорів від 01.03.2016 року № 1І032881 АГ та від 01.04.2017 року № 1І035822 про, що також надано пояснення представниками обох сторін.

У зазначеному акті знайшли своє відображення всі поставки товару, якими позивач обґрунтовує стягувану суму заборгованості та проведені відповідачем повернення частини товару, на які посилався позивач та проведені відповідачем оплати.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про підтвердження факту вірного визначання та обліку існування заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 1024345,13 гривень.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, заборгованість за видатковими накладними від 27.08.2018 року № РОРП-014378 на суму 149000,00 грн, від 13.09.2018 року № РОРП-015531 на суму 67000,00 грн, від 20.09.2018 року № РОРП-015938 на суму 179550,00 грн, від 24.09.2018 року № РОРП-016111 на суму 253050,00 грн та від 19.10.2018 року № РОРП-017822 на суму 253470,00 грн повністю погашена відповідачем оплатами, що було враховано позивачем.

Таким чином, матеріали справи підтверджується виникнення стягуваної суми заборгованості по видатковим накладним, що були додані до позовної заяви, а саме від 26.10.2018 року № РОРП-018282 на суму 253470,00 грн, від 24.01.2019 року № РОРП-001318 на суму 269640,00 грн, від 31.01.2019 року № РОРП-001734 на суму 355320,00 грн, від 06.02.2019 року № РОРП-002191 на суму 269640,00 грн, які було оплачено лише частково, а загальна сума по накладних від 26.10.2018 року, 24.01.2018 року та від 06.02.2019 року справедливо відкориговано позивачем на суми поверненого та/чи зіпсованого товару, про що сторонами складено відповідні акти, а саме на 1065,50 грн, 2568,00 грн та 3210,00 грн відповідно по перелічених накладних.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заборгованість відповідача перед позивачем підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема видатковою накладною від 26.10.2018 року № РОРП-018282 у розмірі 135523,13 грн, від 24.01.2019 року № РОРП-001318 у розмірі 267072,00 грн, від 31.01.2019 року № РОРП-001734 у розмірі 355320,00 грн, від 06.02.2019 року № РОРП-002191 у розмірі 266430,00 грн, всього у розмірі 1024345,13 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості в сумі 1024345,13 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення про пені, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно п. 8.20 договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей), у випадку затримки оплати за поставлений товар постачальником понад строки передбачені даним договором, покупець зобов`язаний сплатити покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Згідно приписів ст. 1 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Отже, питання про те, хто саме у господарських правовідносинах має сплачувати пеню врегульовано зазначеними вище положеннями законодавства.

Такою особою є боржник, особа, що порушила правила здійснення господарської діяльності, порушила, невиконала або неналежно виконала зобов`язання.

Таким чином, встановлення в договорі того, на чию користь має сплачуватися пеня, законом не вимагається та, як вже зазначалося, законом встановлено, що пеня сплачується особою винною у порушенні зобов`язання на користь постраждалої особи.

Єдине, що сторони мають узгодити в договорі сам факт можливості нарахування пені, оскільки правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України) та її розмір (ст. 1 Закону України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань").

Оскільки сторонами дотримано письмову форму правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання та встановлено обов`язок відповідача сплачувати пеню, у випадку затримки оплати за поставлений товар, а також узгоджено, що розмір пені встановлюється на рівні подвійної облікової ставки НБУ, допис в договорі, про те, що пеня сплачується покупцем на користь покупця не приймається судом до уваги у якості обставини, що звільняє відповідача, як особи, що, вочевидь, є порушником у розглядуваних правовідносинах від обов`язку сплатити пеню на користь позивача.

Інше розуміння свідчило б про безпідставне ігнорування положень закону, що визначив механізм нарахування та сплати пені, залишивши на врегулювання сторін лише питання про встановлення такого обов`язку та розміру пені в договорі, що сторонами було дотримано.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в яку зобов`язання з оплати мало бути виконано.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Інше сторонами у договорі не встановлено, відтак, як правильно встановлено судом першої інстанції, пеню належить рахувати окремо за кожною накладною з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано але в межах періоду, визначеного позивачем.

Колегія суддів перевіривши розрахунок пені позивача, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо його часткового задоволення у розмірі 167532,79 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів відзначає наступне.

Позивач вимагає стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 14716,72 гривень та інфляційних втрати в розмірі 36257,75 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 14716,72 грн та 24739,55 грн інфляційних втрат.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астерс Груп" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 14.08.2019 року у справі №911/1189/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/1189/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Гаврилюк

Дата складення повного тексту 20.12.2019 року.