ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Справа № 906/816/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Невисевич М.В. - директор

від відповідача: Раєцький А.О. - адвокат, представник за ордером серії ЖТ №055422

від 21.11.2019р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м.Коростишів Житомирської області

на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 28.10.19р. суддею Маріщенко Л.О. о 10:51 год. у м.Житомирі, повний текст складено 04.11.19р.

у справі № 906/816/19

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", м.Коростишів Житомирської області

до ОСОБА_1 , м.Коростишів Житомирської області

про стягнення 34 735,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 28.10.2019р. у справі №906/816/19 позов Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до ОСОБА_1 про стягнення 34 735,40грн. задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" 34 553,04грн. неустойки, 1910,91грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- стверджує, що суд першої інстанції в порушення принципу змагальності безпідставно переклав тягар доведення обставин на відповідача та фактично бездоказово презюмував виникнення підстав для стягнення неустойки лише з тих міркувань, що позивач вказує на те, що об`єкт оренди продовжується використовуватися поза строком договору;

- вказує, що за умовами договору в оренду надавався лише торговельний майданчик (місце), на якому орендар може розмістити тимчасову споруду (кіоск). Зауважує, що позивачем не подано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тим обставинам, що у період з 01.01.2015р. по 01.08.2019р., торговельний майданчик не звільнений і на його площі розміщено тимчасову споруду;

- вважає, що подана позивачем карта - схема не є належним доказом в розумінні ст.76 ГПК, оскільки з тверджень самого позивача датована 2014 роком. До того ж вона містить план розміщення об`єктів оренди (торгівельних місць) а не тимчасових споруд. Позивачем не доведено стверджувальної ним обставини - факту використання об`єкта оренди після закінчення строку дії договору;

- зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що доказами (обставинами) виконання договору в частині повернення об`єкту оренди є: договір №369 від 31.12.2013р., який укладений в редакції позивача, та який не містить порядку (способу) фіксації повернення, не вимагає оформляти повернення торговельного майданчика з оренди відповідним документом (актом), та що саме на відповідача покладено обов`язок скласти проект такого акту, підписати його в двох примірниках та надіслати позивачу рекомендованою кореспонденцією і за принципом "contra proferentem", який застосований Верховним Судом у постанові від 26.02.2019р. у справі №908/710/18 повинен тлумачитися саме проти позивача;

- покликається на те, що Цивільний кодекс України не вимагає оформляти відповідним документом (актом) факт передання речі з визначеними індивідуальними ознаками в найм (оренду) та її повернення з найму (оренди);

- вказує на те, що відповідачем припинено підприємницьку діяльність у кінці 2014 року;

- звертає увагу на те, що позивач ніколи не заявляв вимогу примусового виконання обов`язку в натурі (ч.2 ст.16 ЦК України) і не використовував ефективний спосіб захисту який передбачений умовами п.4.2.5 договору - примусового переміщення тимчасової споруди, а тому своєю конклюдентною поведінкою (мовчанням), яка в силу ст.202 ЦК та ч.3 ст.205 ЦК є вчиненням правочину спрямованим на припинення прав та обов`язків;

- також вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що договір №369 від 31.12.2013р. припинив свою дію у зв`язку із надісланням 27.01.2015р. претензії №94, яка в розумінні ст.764 ЦК України, свідчить про заперечення наймодавця після закінчення строку договору щодо подальшого використання об`єкту найму;

- додає, що відповідач у відзиві звертав увагу, що повідомлення №94 від 27.01.2015р. не отримувала. Опис вкладення в цінний лист без фінансового чеку не є підтвердженням надіслання цього документа адресату, адже п.59, 61 Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку" від 05.03.2003р. №270 передбачено, що розрахунковим документом, який підтверджує факт надання послуг поштового зв`язку, є документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми і змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо);

- стверджує, що такий розрахунковий документ позивачем не надавався, оригінал претензії та опису цінного листа в порядку ст.210 ГПК України у судовому засіданні не оглядався, що підтверджується протоколами судових засідань 03.10.2019р. та 28.10.2019р., зауваження до яких від сторін в порядку ст.224 ГПК України не надходили;

- обґрунтовує те, що договір №369 від 31.12.2013р. є нікчемним в силу вимог закону, що не вимагає визнання недійсним такого правочину судом (цей висновок підтверджує постанова Великої Палати Верхового Суду від 04.06.2019р. по справі №916/3156/17) з тих підстав, що Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" в момент укладення договору не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України), оскільки відсутня воля власника асфальтобетонного покриття на якому знаходився майданчик на передання цього майна у найм;

- вважає, що Господарським судом Житомирської області допущено вибіркову оцінку доказів справі та порушено вимоги процесуального закону щодо оцінки обставин справи за сукупності наданих доказів, зокрема, вимоги ст.86 ГПК України. З урахуванням аргументів, викладених у скарзі, суд першої інстанції здійснив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, у зв`язку із чим допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи чим порушив пп.1, 3 ч.1 ст.277 ГПК України.

- констатує, що Господарський суд Житомирської області не дотримався вимог процесуального закону щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, тому висновок щодо відсутності підстав для задоволення позову є передчасним.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 03.12.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Житомирської області від 28.10.2019р. у справі №906/816/19 та призначено справу №906/816/19 до розгляду на 17.12.2019р. об 15:00год., тощо.

06.12.2019р. на електронну адресу та 11.12.2019р. на поштову адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/816/19, забезпечення проведення якої просить у Коростишівському районному суді Житомирської області.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 09.12.2019р. клопотання Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/816/19 задоволено та забезпечення проведення якої доручено у Коростишівському районному суді Житомирської області (адреса: 12505, м.Коростишів, вул.Героїв Небесної Сотні, 52).

Позивач не скористався своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надав суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно з ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Представник скаржника в судовому засіданні 17.12.2019р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Житомирської області від 28.10.2019р. у справі №906/816/19 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 17.12.2019р. представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Житомирської області від 28.10.2019р. у справі №906/816/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, відповідно до п.1.1 Статуту Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"), останнє є підприємством, створеним Коростишівською районною спілкою споживчих товариств, яка є його засновником та власником всього майна.(а.с.12-13).

У відповідності до п.1.2 даного Статуту, Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" є правонаступником прав та обов`язків КП "Кооперативний ринок". Підприємство створене виділенням з райспоживспілки на базі майна КП "Кооперативний ринок" відповідно до рішення Ради Засновників зборів від 25.11.2003, протокол №5, з передачею йому прав і зобов`язань райспоживспілки в межах прав та зобов`язань КП "Кооперативний ринок".

Згідно пп.2.3.2 та пп.2.3.3 п.2.3 Статуту, одним з предметів діяльності підприємства є організація і надання ринкових послуг населенню, організаціям, підприємствам, що здійснюють торгівлю на ринку і надають послуги, а також надання в оренду основних засобів та торгових місць ринку.

Відповідно до пп.4.3.1 п.4.3 Статуту, підприємство користується майном, переданим райспоживспілкою, як внесок до статутного фонду, і має право, зокрема, здавати в оренду, надавати за плату з тимчасове користування будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби, торговельні місця, торговельні майданчики тощо.

31.12.2013р. між підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Грабар Надією Степанівною (на час укладення договору) (орендар) було укладено договір оренди №369 (далі - договір), згідно п.1.1 якого, предметом договору є торгівельний майданчик № 205, загальною площею 7кв.м (об`єкт оренди) (а.с.14).

Орендна плата, відповідно до п.3.1 договору складає 403,90грн. за майданчик на місяць та вноситься на розрахунковий рахунок або в касу орендодавця до 10 числа місяця, за який проводиться оплата.

У відповідності до доп.2.1 договору, орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії Договору відповідно до п. 6. Сторони приступили до виконання зобов`язань.

Відповідно до п.4.2.5 договору, у разі якщо орендар після припинення дії договору в семиденний термін не звільнить об`єкт оренди, орендодавець переміщає тимчасову споруду, що встановлена на орендованому торгівельному місці, на штрафмайданчик ринку.

Згідно п.4.3.3 договору, орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до пп.4.3.8 договору, що у разі припинення або розірвання договору, орендар у 7-ми денний термін зобов`язується звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря.

Пунктом 6.1 договору визначено, щодо говір укладено на один рік, і діє з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. включно.

Згідно п.6.3 договору, якщо орендар має намір укласти договір на наступний строк, він зобов`язаний не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього договору подати орендодавцю письмову заяву з додаванням копій правовстановлюючих документів. За умови відсутності в орендодавця заперечень договір може бути пролонгований на такий же термін. В іншому випадку договір припиняє свою дію відповідно до п. 6.1 договору.

Відповідно до п.7.4 договору повідомлення за цим договором надаються рекомендованою поштою. Адреси для повідомлень: орендаря АДРЕСА_1.

В подальшому, у зв`язку із закінченням строку, на який укладено договір оренди, 27.01.2015р. Підприємством "Кооперативний ринок" на адресу зазначену у договорі орендарю надіслало претензію №94 з повідомленням про закінченням строку договору оренди №369 від 31.12.2013р., вимогою повернути торгівельний майданчик №205 та сплати неустойки за користування останнім у розмірі подвійної плати за час прострочення. (а.с.15)

На виконання п.7.4 договору оренди орендодавець 27.01.2015р. направив орендарю претензію рекомендованою поштою (опис вкладення до цінного листа) (а.с.15 на звороті).

Однак, орендар вимоги претензії орендодавця не виконано.

Як встановлено постановами Апеляційного суду Житомирської області від 12.06.2018р. та Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.03.2019р. у справі №280/1133/17 підприємницька діяльність Фізичної особи - підприємця Грабар Н.С. припинена (державна реєстрація припинення проведена 02.09.2014р., та після повторної реєстрації 02.07.2015р., припинено 16.05.2017р.). (а.с.30-35)

За вказаних обставин, Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 34735,40грн неустойки у розмірі подвійної плати за невиконання обов`язку щодо повернення торговельних майданчика №205 за час прострочення на наступний період, а саме: з 01.01.2015р. по 01.08.2019р..

Обґрунтовуючи позовну заяву, Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" посилається на те, що строк дії договору оренди торгівельного майданчика, укладеного 31.12.2013р. між Підприємством "Кооперативний ринок" та (орендодавець) та Приватним підприємцем Грабар Н.С. (на час укладення договору орендар), закінчився 31.12.2014р.. Відповідач не повідомила про намір продовжити дію даного договору, торгівельний майданчик не звільнила, у зв`язку з чим у позивача виникло право на стягнення неустойки за час прострочення користування останнім.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 28.08.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №906/816/19, постановлено справу розгялдати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі, зазначив, зокрема, що договір №369 від 31.12.2013 є нікчемним в силу вимог закону, оскільки укладений особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. (а.с.53-61).

Як вже зазначалося, Господарського суду Житомирської області від 28.10.2019р. у справі №906/816/19 позов задоволено частково.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, за своєю правовою природою та змістом правового регулювання договір оренди від 31.12.2013р. №369 є договором найму (оренди).

За приписами ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

До речей як складової поняття майна, відповідно до положень ч.1 ст.181 ЦК України, належать нерухомі речі (земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення).

Відповідно до ч.1 ст.184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Статтею 761 ЦК України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (ч.2 цієї статті Кодексу).

Згідно ч.1 ст.763 ЦК України договір, найму укладається на строк, встановлений договором.

У відповідності до ст.765 ЦК України, наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Аналізуючи вище викладене слід дійти висновку, що Цивільний кодекс України не вимагає оформляти відповідним документом (актом) факт передання речі з визначеними індивідуальними ознаками в найм (оренду) та її повернення з найму (оренди) . Виняток складають договори найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (ст.795 ЦК України) та земельної ділянки (ст.792 ЦК України).

Таким чином, оскільки обов`язок наймодавця передати наймачеві майно у користування може бути виконаний або негайно, або у строк, встановлений договором найму (ст.765 ЦК України), суд апеляційної інстанції враховує, що сторони спору погодили у п. 2.1 наступну договірну умову: орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до п.6, тобто з 31.12.2013р., і не домовлялися про необхідність додаткового оформлення передання торговельних майданчиків відповідним документом (актом).

Крім того, аналізуючи умови укладеного між сторонами договору оренди від 31.12.2013р. №369 апеляційний господарський суд вважає, що він не містить вимог про оформлення повернення торговельних майданчиків з оренди відповідним документом (актом), та що саме на відповідача покладено обов`язок скласти проект такого акту, підписати його в двох примірниках та надіслати позивачу рекомендованою кореспонденцією. Відповідно до п.7.4 договору оренди від 31.12.2013р. №369 сторони домовились повідомляти один одного рекомендованою поштою, вказавши свої поштові реквізити.

Таким чином, враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що лист повідомлення позивача від 27.01.2015р. №94, у якому зазначено, зокрема, про обов`язок повернути торгівельний майданчик №205 носить інформативний характер, та не може розцінюватися як вимога.

Підставою звернення позивачем до суду стало нарахування неустойки на підставі ч.2 ст.785 ЦК України, у зв`язку з використанням відповідачем торгівельних майданчиків після закінчення строку дії договору оренди від 31.12.2014р..

Пунктом 4.3.8. договору оренди сторони визначили, що орендар зобов`язаний у разі припинення або розірвання договору у 7-ми денний термін звільнити об`єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди з вини орендаря.

В свою чергу, оцінюючи зміст договірних умов п.п.1.1, 4.2.5 та 4.3.8 договору оренди у сукупності, суд встановив, що відповідач зобов`язана була у 7-ми денний термін, що в календарних днях визначається як період з 01.01.2015р. по 08.01.2015р. включно (07.01.2015 - святковий день), звільнити торговельні майданчики шляхом переміщення (демонтажу) розташованих в межах їх площі тимчасових споруд.

Водночас, враховуючи зміст оцінених договірних умов п.п.1.1, 4.2.5 та 4.3.8 договору оренди у сукупності, дає підстави апеляційному господарському суду дійти висновку, що позивач не скористався правом перемістити тимчасові споруди відповідача, що були встановлені на орендованих торговельних майданчиках, на штраф майданчик ринку, якщо останні фактично не були звільнені відповідачем у спосіб їх демонтажу та вивезення за межі території ринку.

Також, слід зазначити, що торговельний майданчик ідентифікований у договорі оренди від 31.12.2013р. №369 за номером №205 площею 7кв.м..

Місцезнаходження торговельних майданчиків у договорі оренди від 31.12.2013р. №369 ідентифіковано в наступний спосіб: зазначене на плані розміщення торгівельних місць на ринку.

У матеріалах справи наявний план розміщення торгівельних місць на ринку (або карта - схема розміщення торгівельних місць на ринку)

При цьому, заперечуючи при вирішенні даного спору факт звільнення відповідачем торговельних майданчиків шляхом демонтажу та вивезення за межі ринку ще станом на 27.01.2015р. (лист повідомлення позивача від 27.01.2015р. №94, з вимогою, зокрема, про повернення торгівельного майданчика №205), позивач не подав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження тим обставинам, що як станом на 27.01.2015р., так і дотепер, торговельний майданчик не звільнений і на його площі розміщені тимчасові споруди відповідача та який ним використовуються для господарської діяльності.

Оцінюючи доводи відповідача про необхідність врахування при вирішенні цього спору застосованого Верховним Судом у постанові від 26.02.2019р. у справі №908/710/18 принципу "contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав) для встановлення наявності підстав для застосування ч.2 ст.785 ЦК України за період прострочення з 01.01.2015р. по 01.08.2019р. на загальну суму 34735,40грн., слід зазначити, зокрема, наступне.

Згідно з ч.1 ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як вже зазначалось, у відповідності до ч.2 ст.785 ЦК України, на підставі якої заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Для застосування наслідків, передбачених ч.2 ст.785 ЦК України, необхідною є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст.614 зазначеного Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.04.2018р. у справі № 914/4238/15, постановах Верховного Суду України від 02.09.2014р. у справі № 927/1215/13 і від 19.08.2014р. у справі № 3-85гс14.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача про те, що з укладенням договору оренди від 31.12.2013р. №369 у сторін виник інтерес щодо належного виконання своїх обов`язків, який ґрунтується на легітимному очікуванні добросовісної та розумної поведінки сторін зобов`язання, що у випадку невиконання наймачем обов`язку щодо звільнення торговельних майданчиків гарантував би наймодавцю можливість відновлення своїх прав за рахунок переміщення тимчасових споруд на штраф майданчик ринку і компенсації збитків, пов`язаних з таким переміщенням.

Поряд з тим, як з`ясовано апеляційним господарським судом, позивач просить стягнути з відповідача неустойку в розмірі подвійної плати за користування торговельними майданчиками за період прострочення з 01.01.2015р. по 01.08.2019р., тим самим допускає бездіяльність з виконання договірної умови п.4.2.5 договору оренди від 31.12.2013р. №369.

За приписами ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Цей спосіб захисту є ефективним у разі неможливості реалізувати умову п.4.2.5 договору оренди від 31.12.2013р. №369 в досудовому порядку.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач і не намагався вживати заходи щодо переміщення тимчасових споруд відповідача за межі площ торговельних майданчиків за весь час, що минув після 08.01.2015р..

Крім того, матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження звернення позивача з позовом до суду з вимогою до відповідача про звільнення торговельного майданчика, що було предметом договору оренди від 31.12.2013р. №369.

В силу ч.3 ст.16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.2 - 5 ст.13 ЦК України.

Зокрема, у ч.3 ст.13 ЦК України передбачено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Подання позовів на підставі ч.2 ст.785 ЦК України, зокрема, за період з 01.01.2015р. по 01.01.2018р. на загальну суму 29080,80грн. (справа №280/1133/17) та після винесення, Верховним Судом постанови від 27.03.2019р. у справі 280/1133/17 про скасування судових рішень попередніх судів апеляційної та першої інстанції із закриттям провадження у справі про стягнення з ОСОБА_1 неустойки з роз`ясненням про те, що спір віднесено до господарської юрисдикції, та в подальшому зверненням до Господарського суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 (справа №906/816/19) про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за період з 01.01.2015р. по 01.08.2019р. на загальну суму 34735,40грн. на підставі ч.2 ст.785 ЦК України, суд апеляційної інстанції розцінює як зловживання правом та порушення таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Поряд з цим слід відмітити пре те, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач не є власником асфальтобетонного покриття, на якій розташовані торгівельні майданчики (постанова Верховного Суду від 24.09.2019р. у справі №906/41/19), судом не беруться до уваги, оскільки використання торгівельного місця не є тотожним використанню асфальтобетонного покриття. Правовідносини між Підприємством Коростишівської райспоживспілки" "Кооперативний ринок" та Коростишівською міською ради щодо асфальтобетонного покриття не впливають на предмет доказування у даній справі та не мають правового значення для даного спору про стягнення неустойки за користування торгівельним майданчиком.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та надані докази, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником надано достатні, належні та допустимі докази у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Згідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північно - західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, в свою чергу, керуючись п.1 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, рішення Господарського суду Житомирської області від 28.10.2019р. у справі №906/816/19 слід скасувати в частині часткового задоволення позову, прийнявши в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а в решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м.Коростишів Житомирської області задовільнити.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 28.10.2019р. у справі №906/816/19 скасувати в частині часткового задоволення позову. Прийняти в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

3. Справу №906/816/19 повернути до Господарського суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "19" грудня 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.