РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2019Справа № 910/8705/19

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Ост-вест логістік Україна"
доАкціонерного товариства "Українська залізниця"
третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Металургтранс"
провитребування майна з чужого незаконного володіння
Представники:
від позивача:Гелеверя Р.В. - представник на підставі ордеру
від відповідача:Кулініч А.П. - представник на підставі ордеру
Прохоров Ю.Г. - представник за довіреністю
від третьої особи:Гальченко В.Я. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.07.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Ост-вест логістік Україна" з вимогами до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач без відповідної правової підстави незаконно володіє напіввагонами № 55825368, № 55833553, № 59074658, № 54123641, № 54123450, № 54123534, № 55833537, № 5412343, № 53186722, № 61632659 та № 55175541, які належать на праві власності позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.2019 відкрито провадження у справі № 910/8705/19 та прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Металургтранс", підготовче засідання призначено на 19.08.2019.

01.08.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив.

19.08.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив та клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 19.08.2019 судом оголошено перерву до 09.09.2019.

20.08.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

30.08.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли пояснення щодо позову та відзиву.

09.09.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 09.09.2019 суд продовжив строк підготовчого провадження та оголосив перерву до 07.10.2019.

Відповідно до частини 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

01.10.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення.

07.10.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи.

07.10.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі.

07.10.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про зобов`язання відповідача надати суду письмові пояснення шляхом надання відповідей на поставлені запитання.

У підготовчому засіданні 07.10.2019 суд, керуючись п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України, постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.10.2019.

24.10.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення.

24.10.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли письмові пояснення.

У судовому засіданні 24.10.2019 судом оголошено перерву до 21.11.2019.

19.11.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли пояснення.

21.11.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про долучення судової практики до матеріалів справи.

У судове засідання 12.11.2019 з`явилися представники сторін та третьої особи та надали пояснення по суті справи.

Представник позивача надав пояснення по суті справи, відповідно до яких у повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача надав пояснення по суті справи, відповідно до яких заперечив проти заявлених позовних вимог у повному обсязі та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Представник третьої особи надав пояснення по суті справи, відповідно до яких у повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 12.11.2019 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ост-Вест Логістік Україна" (позивач) є власником напіввагонів № 55825368, № 55833552, № 59074658, № 54123641, № 54123450, № 54123534, № 55833537, № 54123443, № 53186722, № 61632659 та № 55175541, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами купівлі-продажу від 01.03.2012 № 34кп, від 01.03.2012 № 32кп, від 01.03.2012 № 36кп, від 01.03.2012 № 33кп, від 01.11.2013 № 138кп, від 01.03.2012 № 35кп, та актами приймання-передачі від 01.03.2012 № 7/34, від 01.03.2012 № 4/34, від 01.03.2012 № 6/32, від 01.03.2012 № 7/32, від 01.03.2012 № 4/32, від 12.03.2012 № 9/32, від 14.03.2012 № 10/36, від 14.03.2012 № 21/33, від 01.12.2014 № 2 та від 01.03.2012 № 11/35, а також випискою з балансового рахунку № 105 «Транспортні засоби» Товариства з обмеженою відповідальністю "Ост-Вест Логістік Україна" станом на 01.06.2019.

Впродовж 2012-2013 років позивач передав Товариству з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (третя особа) вищевказані напіввагони в оренду, про що свідчать договори оренди №15А від 31.08.2012, № 49А від 21.08.2013, № 50А від 21.08.2013, № 68А/14 від 30.05.2014 та акти приймання-передачі вагонів в оренду від 21.08.2013, від 01.12.2014 та від 01.04.2013, копії яких містяться в матеріалах справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" використовувало спірні напіввагони у своїй господарській діяльності з метою здійснення транспортно-експедиторського обслуговування своїх клієнтів, в рамках якого як експедитор надавало клієнтам за плату транспортно-експедиторські послуги з організації перевезення вантажів клієнтів в залізничному рухомому складі.

Позивач вказує на те, що відповідач, прийнявши спірні вагони до перевезення та не забезпечивши доставку вагонів (як з вантажем, так і порожніх) у встановлені строки до станцій призначення, що були зазначені в залізничних накладних, фактично залишив ці напіввагони у своєму володінні, чим порушивши права позивача як власника спірних напіввагонів на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України.

Глава 29 Цивільного кодексу України передбачає, зокрема, такий спосіб захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) (правова позиція, що викладена у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц).

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника до незаконно володіючого, на його думку, не власника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2019 у справі № 48/340).

Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується, якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

Як вбачається із матеріалів справи, за період з 10.02.2017 по 01.03.2017 спірні напіввагони були прийняті до перевезення Акціонерним товариством "Українська залізниця" (відповідачем). Вказане підтверджується залізничними накладними № 48367981 від 10.02.2017, № 48720890 від 28.02.2017, № 48753271 від 01.03.2017, № 48380760 від 10.02.2017, № 48474399 від 15.02.2017, № 48720700 від 28.02.2017, № 48378343 від 10.02.2017, № 48720882 від 28.02.2017, № 48720460 від 28.02.2017, копії яких містяться в матеріалах справи.

За статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 28 Правил приймання вантажів до перевезення, які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 за № 644, договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній.

Згідно з пунктом 1.2. Правил оформлення перевізних документів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України 08.06.2011 № 138), накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угодою на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи - одержувача.

Дослідивши відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України вищезазначені залізничні накладі, господарським судом встановлено, що вони оформлені відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Статуту залізниць України, Правил оформлення перевізних документів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 № 644 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України 08.06.2011 № 138), Правил користування вагонами і контейнерами (ст. ст. 119-126 Статуту залізниць України), затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644.

Також, на підставі належної оцінки залізничних накладних, суд дійшов висновку, що спірні напіввагони були передані відповідачу для здійснення перевезень залізничними коліями, внаслідок чого відповідач отримав можливість їх фізично утримувати. Вказане, з урахуванням відсутності доказів доставки відповідачем вказаних в накладних напіввагонів на станції призначення та подальшої передачі спірних напіввагонів під відповідальність підприємств-вантажоотримувачів, свідчить про те, що відповідач, прийнявши спірні напіввагони до перевезення, не здійснив ці перевезення відповідно до умов, визначених в залізничних накладних.

Пунктом 41 Статуту залізниць України встановлено, що залізниці зобов`язані доставити вантажі (порожні вагони) за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами обчислення термінів доставки вантажів (ст. 41, 116 Статуту залізниць України), що затверджені наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 (надалі - Правила), виходячи з технічних можливостей залізниць.

Судом встановлено, що спірні напіввагони (як у завантаженому стані, так і порожні) на станції призначення, що були зазначені в накладних, станом на час розгляду справи відповідачем доставлені не були. Відтак, вказана обставина спростовує твердження відповідача про те, що він є неналежним відповідачем, оскільки позовні вимоги мають бути заявлені до третьої особи.

Про причини затримки вагонів або вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції.

З аналізу самих залізничних накладних суд дійшов висновку, що в накладних відсутні будь-які відмітки залізниці про причини затримки вагонів або вантажу. Натомість у графі 49 залізничних накладних містяться відмітки залізниці, про те, що станом на певну дату вантаж на станцію призначення не прибув.

Третьою особою були надані розрахунки нормативних строків доставки спірних напіввагонів, відповідно до даних, зазначених у залізничних накладних № 48367981 від 10.02.2017, № 48720890 від 28.02.2017, № 48753271 від 01.03.2017, № 48380760 від 10.02.2017, № 48474399 від 15.02.2017, № 48720700 від 28.02.2017, № 48378343 від 10.02.2017, № 48720882 від 28.02.2017, № 48720460 від 28.02.2017 вагони, що є предметом спору у справі мали прибути на станції призначення до 15.03.2017. Наведені нормативні строки доставки не спростовані відповідачем.

З урахуванням вказаного, посилання відповідача у відзиві на ту обставину, що Указом Президента України від 15.03.2017 № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи щодо протидії гібридним загрозам національній безпеці України», за змістом пункту 1 якого, тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського «Комплексу заходів» від 12.02.2015, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, не спростовує той факт, що спірні напіввагони мали бути доставлені до відповідних станцій призначення завчасно до встановлення заборони на переміщення вантажів через лінію зіткнення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 ГПК України).

З правової позиції, визначеної в постанові Вищого господарського суду України від 11.01.2017 у справі № 904/4232/16, вбачається, що вагон перебуває у фактичному володінні Укрзалізниці, яка правомірно володіє ним, якщо цей вагон у складі поїзду здійснює відповідно до Статуту залізниць України перевезення, оскільки, відповідно до частини першої статті 397 Цивільного кодексу Украі?ни, володільцем чужого маи?на є особа, яка фактично тримає и?ого у себе, а статтею 398 Цивільного кодексу Украі?ни передбачено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якіи? маи?но було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

За правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, надані позивачем копії залізничних накладних підтверджують ту обставину, що спірні напіввагони були передані відповідачу для здійснення перевезень залізничними коліями, внаслідок чого відповідач отримав можливість їх фізично утримувати, тобто володіти ними.

При цьому відповідач заперечував факт перебування спірних вагонів у його володінні на час розгляду справи в суді та надав пояснення щодо перебування напіввагонів власності позивача та тимчасово непідконтрольній території у межах Донецької області, а також надав витяг філії "Головний інформаційно-обчислювальний центр" АТ "Укрзалізниця" про дислокацію вагонів станом на 19.07.2019, доданий відповідачем до відзиву на позовну заяву.

У своїх письмових поясненнях позивач зазначає, що витяг філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр» АТ «Укрзалізниця» про дислокацію вагонів станом на 19.07.2019 є недопустимим та недостовірним доказом, у зв`язку з чим позивач просив суд не приймати його до уваги при розгляді справи.

Третя особа не заперечувала проти задоволення позову. З письмових пояснень третьої особи вбачається, що наданий відповідачем витяг філії "Головний інформаційно-обчислювальний центр" АТ "Укрзалізниця" про дислокацію вагонів станом на 19.07.2019 не є об`єктивним, оскільки формуються в односторонньому порядку відокремленим структурним підрозділом самого відповідача, а також з огляду на те, що містить фактично внесену інформацію, яка датується квітнем-травнем 2017 року (стовпчик 9 "дата операції" таблиці), і не може підтверджувати обставини станом на момент розгляду справи.

Третя особа не заперечувала проти задоволення позову. При цьому, третя особа наголошувала, що відповідачем у даній справі має бути саме Акціонерне товариство "Українська залізниця" як перевізник, що має нести відповідальність за втрату, пошкодження вагонів з моменту прийняття їх до перевезення до моменту видачі, якщо не доведе, що це сталося не з його вини. На підтвердження своєї позиції у справі третьою особою було надано копію висновку науково-правової експертизи Інституту держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 31.05.2018 за вих. № 126/116-е щодо застосування аналогії закону. Так, у наданому висновку зазначається, що, ані Цивільним кодексом України, ані Господарським кодексом України, ані Законом України "Про залізничний транспорт", а також іншими нормами національного законодавства у сфері перевезень, не врегульовано питання відповідальності залізниці у випадку втрати вагона, переданого залізниці власником (орендатором/оператором) для організації курсування на коліях загального користування. Вказане дає підстави для застосування аналогії закону, зокрема, норм Конвенції про міжнародні залізничні перевезення від 9 травня 1980 року (згідно з текстом Протоколу змін від 3 червня 1999 року) із додатками (далі - КОТІФ). Так, Додатком D до КОТІФ є Єдині правила до договорів про використання вагонів в міжнародному залізничному сполученні (далі - Єдині правила).

Параграфи 1-4 статті 4 Єдиних правил визначають, що підприємство залізничних перевезень, якому було довірено вагон для використання як транспортного засобу, відповідає за втрату або пошкодження вагона або його допоміжного обладнання, якщо воно не доведе, що це сталося не з його вини.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ)" 5 червня 2003 р. № 943-IV Україна приєдналась до КОТІФ із наступними застереженнями:

1) посилаючись на параграф 3 статті 12 Конвенції, Україна не вважає себе зв`язаною положеннями параграфа 1 і параграфа 2 цієї статті;

2) Україна залишає за собою право відповідно до параграфа 1 статті 3 додатка А до Конвенції (994_291 ) (Єдині правила до договору про міжнародне залізничне перевезення пасажирів і багажу (ЦІВ) не застосовувати положення цієї Конвенції до пасажирів, які постраждали у нещасних випадках, що сталися на території України, якщо ці пасажири є громадянами України або мають звичайне місце проживання в Україні.

Додатку D (Єдиних правил) серед даних застережень немає, відтак Єдині правила до договорів про використання вагонів в міжнародному залізничному сполученні (Додаток D до КОТІФ) є складовою частиною національного законодавства.

Також зазначені питання врегульовані нормами Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС) (російською мовою - Соглашение о международном железнодорожном грузовом сообщении (СМГС)), яка діє з 01.11.1951, перевидана і набула чинності для України з 01.01.1998, із останніми змінами та доповненнями, що набули чинності для України 01.07.2017 (далі - УМВС). Дану угоду було укладено між міністерствами, які відають залізничним транспортом, з метою організації перевезень вантажів в прямому міжнародному залізничному сполученні .

Так, статтею 51 УМВС визначає, що перевізник несе відповідальність за втрату, пошкодження вагона з моменту прийняття до перевезення до моменту видачі, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з положеннями статті 10 Цивільного кодексу України, чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Частиною першої статті 8 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Варто зауважити, що і КОТІФ, і УМВС, врегульовують питання міжнародних перевезень, відтак в якості прямої норми використовуються для вирішення спорів у цій сфері.

Проте, виходячи із частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України і в умовах законодавчої і договірної неврегульованості питання відповідальності залізниці у випадку втрати вагона, переданого залізниці власником (орендатором/оператором) для організації курсування на коліях загального користування, - застосування норм вищезгаданих конвенцій можливе і до внутрішніх залізничних перевезень - як елемент застування аналогії закону (ч. 1 ст. 8 ЦК України).

Таким чином з наведеного вбачається, що за аналогією закону, застосовуючи норми параграфів 1-4 ст. 4 Єдиних правил до договорів про використання вагонів в міжнародному залізничному сполученні (Додаток D до Конвенції про міжнародні залізничні перевезення) та статті 51 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, саме на відповідача покладається відповідальність за збереження спірних напіввагонів, зазначених у залізничних накладних № 48367981 від 10.02.2017, № 48720890 від 28.02.2017, № 48753271 від 01.03.2017, № 48380760 від 10.02.2017, № 48474399 від 15.02.2017, № 48720700 від 28.02.2017, № 48378343 від 10.02.2017, № 48720882 від 28.02.2017, № 48720460 від 28.02.2017.

Однак з огляду на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Позивачем відповідно до вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України не було доведено факту перебування спірних напіввагонів у володінні відповідача станом на час розгляду справи в суді. Натомість, згідно з твердженнями відповідача, яким було надано витяг філії "Головний інформаційно-обчислювальний центр" АТ "Укрзалізниця" про дислокацію вагонів станом на 19.07.2019 рік, спірні напіввагони перебувають на територіях населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень, і відповідач фактично на момент розгляду справи не володіє ними.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Цей принцип не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але і покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог.

Згідно з принципом змагальності, що закріплений, зокрема у ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 79 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У зв`язку з тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що спірні напіввагони перебувають у фактичному володінні відповідача, що є важливою умовою при застосуванні статті 387 Цивільного кодексу України, а доказування не може грунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Разом з тим, суд роз`яснює позивачу, що з метою захисту його порушених прав позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих порушенням його прав як власника рухомого майна.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтями 232-233, статтями 237-238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Ост-вест логістік Україна" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено: 18.12.2019

Суддя Н.Б.Плотницька