ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2019 р. Справа№ 910/9737/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від відповідача: Бабенко Ю.В. - адвокат

від інших учасників судового процесу: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Західного регіону України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.09.2019, повний текст якої складений 30.09.2019, про залишення позову без розгляду

у справі № 910/9737/19 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі:

1. Міністерства оборони України

2. Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління

до Публічного акціонерного товариства «РВС Банк»

про стягнення 151 200,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача 151 200,00 грн. суми банківської гарантії за невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Перша будівельно-монтажна група» своїх зобов`язань за договором підряду № 137 від 31.05.2018, які були забезпечені відповідачем як гарантом за банківською гарантією № 3241-18Г від 25.05.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2019, повний текст якої складений 30.09.2019, у справі № 910/9737/19 позов залишено без розгляду.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що:

- звертаючись із даною позовною заявою в інтересах держави, прокурор вказує, що Міністерство оборони України та Західне територіальне квартирно-експлуатаційне управління неналежним чином здійснюють захист державних інтересів, що полягає у не зверненні з відповідним позовом до суду, проте прокурором у позовній заяві не зазначено, в чому саме полягає неможливість позивачів звернутися з відповідним позовом про стягнення суми банківської гарантії, оскільки, позивачі, в особі яких в інтересах держави з позовом до суду звернувся Перший заступник військового прокурора Західного регіону України, мають підстави і можливість самостійно захищати свої права за банківською гарантією 3241-18Г від 25.05.2018 і прокурор не довів неможливості реалізації такого захисту самими позивачами;

- саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо);

- участь прокурора у судовому процесі має бути обґрунтована, не допускається здійснення прокурором представництва інтересів у суді особи або органу без наявності чіткого та законного обґрунтування необхідності такої участі, оскільки інакше буде порушено принцип рівності сторін при розгляді господарського спору.

Не погоджуючись з ухвалою, 11.10.2019 Заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 у справі № 910/9737/19 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою та підлягає скасуванню.

У обґрунтування вказаної позиції апелянт посилається на позицію, викладену Верховним Судом при розгляді справ за участю прокурора у справах №№ 920/331/18, 910/3486/18, 587/430/16-ц:

- підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва;

- представництво прокурором законних інтересів держави в суді здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Необхідність захисту прокурором інтересів держави у даній справі зумовлена тим, що позивачи, маючи відповідні правомочності для захисту інтересів держави шляхом звернення до суду, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся, надані їм повноваження не використовували, належних інших заходів з метою забезпечення надходження коштів до державного бюджету України не вжили, що свідчить про нездійснення позивачами належним чином захисту інтересів держави.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.11.2019 справа № 910/9737/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою від 11.11.2019 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Алданова А.І., Мартюк А.І.:

- Заступнику військового прокурора Західного регіону України поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського міста Києва від 25.09.2019 у справі № 910/9737/19;

- відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника військового прокурора Західного регіону України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 у справі № 910/9737/19;

- встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 25.11.2019;

- учасникам процесу роз`яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- зупинено дію оскаржуваної ухвали Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 у справі № 910/9737/19;

- призначено справу № 910/9737/19 до розгляду на 27.11.2019 о 15:00;

- сторони попереджено, що нез`явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою в розгляді апеляційної скарги.

Розпорядженням № 09.1-08/4740/19 від 26.11.2019, у зв`язку перебуванням судді Алданової С.С., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/9737/19.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2019 справа № 910/9737/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою від 27.11.2019 колегією суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Мартюк А.І., Зубець Л.П. апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Західного регіону України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 прийнято до свого провадження.

20.11.2019 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, де відповідач просив залишити апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Західного регіону України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 без задоволення, оскільки суд при постановленні спірної ухвали повно з`ясував усі фактичні обставини справи, дослідив і надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказів, сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому ухвала суду відповідає фактичним обставинам справи, є законною та обґрунтованою, а відтак постановленою з дотриманням норм матеріального права та з правильним застосуванням норм процесуального права.

Станом на 27.11.2019 відзивів на апеляційну скаргу, клопотань та пояснень до суду не надходило.

Позивачі та прокуратура представників в судове засідання не направили, про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників позивачів та прокуратури за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорювану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

У липні 2019 року Перший заступник військового прокурора Західного регіону України звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління до Публічного акціонерного товариства «РВС Банк» про стягнення 151 200,00 грн. суми банківської гарантії за невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Перша будівельно-монтажна група» своїх зобов`язань за договором підряду № 137 від 31.05.2018, які були забезпечені відповідачем як гарантом банківською гарантією № 3241-18Г від 25.05.2018.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся до суду з клопотанням про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2019, повний текст якої складений 30.09.2019, у справі № 910/9737/19 на задоволення клопотання відповідача позов залишено без розгляду з посиланням на те, що, звертаючись із даною позовною заявою в інтересах держави, прокурор вказує, що Міністерство оборони України та Західне територіальне квартирно-експлуатаційне управління неналежним чином здійснюють захист державних інтересів, що полягає у не зверненні з відповідним позовом до суду, проте прокурором у позовній заяві не зазначено, в чому саме полягає неможливість позивачів звернутися з відповідним позовом про стягнення суми банківської гарантії, оскільки, позивачі, в особі яких в інтересах держави з позовом до суду звернувся Перший заступник військового прокурора Західного регіону України, мають підстави і можливість самостійно захищати свої права за банківською гарантією 3241-18Г від 25.05.2018, і прокурор не довів неможливості реалізації такого захисту самими позивачами.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»:

- представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);

- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3).

Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює захист неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2018 у справі № 910/119/19.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст.129 Конституції України).

За приписами ст. 53 ГПК України:

- у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3);

- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4).

Таким чином, прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з доданих до позовної заяви документів, на підтвердження наявності у прокурора підстав для звернення з даним позовом до суду останнім було надано лише копії листів від 13.06.2019 (а.с. 58-63), якими позивачів повідомлено про намір звернутися до Господарського суду міста Києва з даним позовом, а також листа-відповіді позивача 2 (а.с. 64), в якому останній висловив погодження щодо такого звернення.

Разом з тим, апеляційним господарським судом не встановлено, а прокурором при зверненні з позовом до суду не доведено належними та допустимими доказами обставин, які б підтверджували факт невиконання або неналежного виконання позивачачми своїх повноважень щодо захисту наведених у позовній заяві інтересів держави.

При цьому, вказані прокурором обставини пасивної поведінки позивача 2, без відповідних підтверджуючих доказів, не дають підстав для висновку про невиконання чи неналежне виконання позивачем 2, який є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій відносно захисту інтересів держави.

Також матеріали справи не містять доказів того, що позивачі були обмежені у праві самостійно звернутися до суду з питань, що є предметом спору у цій справі.

Аналогічні за змістом правові позиції щодо наявності у прокурорів повноважень на звернення до суду з позововами в інтересах держави викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.10.2019 у справі № 925/1535/17, від 22.10.2019 у справі № 14/1839/18, від 22.10.2019 у справі № 926/979/19.

При дослідженні матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що прокурором не доведено неможливості реалізації такого захисту самими позивачами, оскільки саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №922/901/17, від 31.10.2018 у справі №910/6814/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 19.03.2019 у справі №910/2491/18 та від 22.10.2019 у справі №924/1186/18.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи в разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

При цьому слід враховувати, окрім іншого, й рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99.

Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (ч. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

До того ж, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі №906/240/18, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18).

З огляду на приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, слід врахувати й висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, у тому числі, стосовно того, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в тому, що прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління, не обґрунтував наявності правових підстав для здійснення такого представництва інтересів держави в суді, не надав як доказів того, що позивачі не мають можливості самостійно захистити права у наведеному випадку, так і неналежність здійснення ними такого захисту, а відтак, у цьому випадку відсутні передбачені законом виключні підстави для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави в особі Міністерства оборони України та Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

Колегія суддів вважає, що за досліджених судом обставин сама присутність прокурора в цьому судовому процесі на стороні позивача ставить під загрозу принцип рівності, порушує справедливий баланс між сторонами та створює відчуття нерівності у сторони відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління без розгляду на підставі п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України без розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Підстави для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 у справі № 910/9737/19 та для задоволення апеляційної скарги Заступника військового прокурора Західного регіону України відсутні.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на Заступника військового прокурора Західного регіону України.

Керуючись ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Північного апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Західного регіону України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 у справі № 910/9737/19 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 у справі № 910/9737/19 залишити без змін.

3. Поновити дію ухвали Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 у справі № 910/9737/19.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9737/19.

Повний текст постанови складено: 13.12.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець