РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.12.2019Справа № 910/13334/19

За позовом Приватного акціонерного товариства «Леокон»

до Акціонерного товариства «ОТП Банк»

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вичинити дії

Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М.

за участю секретаря судового засідання

Смігунова В.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Лобачевський А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Леокон» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вичинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає відмову відповідача зняти з валютного контролю операцію з повернення виручки в іноземній валюті за експортним контрактом №004/2014 від 12.11.2014 безпідставною та такою, що не відповідає вимогам законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2019 позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Леокон» залишено без руху.

09.10.2019 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 01.10.2019.

Ухвалою від 15.10.2019р. відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 13.11.2019р.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що позивачем не було надано повідомлення органу валютного нагляду про те, що Приватне акціонерне товариство «Леокон» не має порушень граничних строків розрахунків за експортною операцією з Kole Systems s.r.o. згідно контракту №004/2014р. від 12.11.2014р. на суму 186 144 євро. До того ж, за твердженнями відповідача, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення законодавства, що регулювало порядок здійснення контролю за валютними операціями, станом на момент виникнення обов`язку з оплати за контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р. на суму 186 144 євро, а не станом на момент звернення у 2019р. з вимогою про завершення валютного контролю.

13.11.2019р. судом було відкладено підготовче засідання на 26.11.2019р.

26.11.2019р. судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.12.2019р.

Представник позивача у судове засідання 11.12.2019р. не з`явився, проте, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у минулому судовому засіданні, що підтверджується протоколом судового засідання від 26.11.2019р. та розпискою про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу суд зазначає наступне.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка позивача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 11.12.2019р.

Представником відповідача було надано усні пояснення по суті справи, згідно змісту яких проти задоволення позову надано заперечення.

В судовому засіданні 11.12.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

12.11.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Леокон» (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Леокон» (продавець), та Kole Systems s.r.o. (Словаччина, покупець) було укладено зовнішньоекономічний контракт №004/2014, згідно п.1 якого продавець продав, а покупець купив товар, номенклатура, кількість, вартість, умови поставки та умови оплати якого визначені у рахунках-фактурах (інвойсах), що супроводжують кожну партію товару та є невід`ємною частиною даного контракту.

Згідно п.4 контракту №004/2014 от 12.11.2014р. оплата за даним контрактом здійснюється в євро за кожну окрему партію товару шляхом перерахування на рахунок продавця 100% суми інвойсу, що супроводжує кожну партію товару у відповідності до інвойсів.

16.12.2015 року контрагентами укладено додаткову угоду №1 до контракту №004/2014 от 12.11.2014р., якою погоджено, що оплата за даним контрактом здійснюється в євро шляхом перерахування на рахунок продавця 100% суми контракту.

01.02.2016р. Публічним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o. підписано протокол про залік взаємних однорідних вимог.

Згідно п. 1 - 8 протоколу від 01.02.2016р. на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України сторони прийшли до згоди припинити грошові зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Леокон» перед Kole Systems s.r.o., в сумі 186144,00 євро, які виникли за отримане обладнання, зарахуванням зустрічних однорідних вимог. На підставі ст. 601 Цивільного кодексу України сторони прийшли до згоди припинити грошові зобов`язання Kole Systems s.r.o. перед Публічним акціонерним товариством «Леокон» в сумі 186144,00 євро, які виникли за отримані шафи телекомунікаційні щитові конструкції, зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Леокон» щодо сплати боргу в сумі 186144,00 євро на користь Kole Systems s.r.o. припиняються. Одночасно припиняються зобов`язання Kole Systems s.r.o. щодо сплати боргу на користь Публічного акціонерного товариства «Леокон» в сумі 186144,00 євро. Дана угода є основою для відображення в бухгалтерському обліку та зменшує взаємну заборгованість сторін на суму 186144,00 (сто вісімдесят шість тисяч сто сорок чотири) євро. Взаємні вимоги сторін припиняються з моменту підписання цієї угоди. Протокол укладено у двох примірниках, по одному для кожної із сторін. Сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо цієї угоди. Даний Протокол набуває чинності з моменту підписання його сторонами, та діє до остаточного виконання.

За поясненнями позивача та відповідача, 01.07.2019р. Приватне акціонерне товариство «Леокон» звернулось до Акціонерного товариства «ОТП Банк» з проханням про завершення валютного нагляду за експортним договором №004/2014р. від 12.11.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o., в сумі 186 144 євро на підставі припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Листом №52-1/1827 від 09.07.2019р. Акціонерним товариством «ОТП Банк» було повідомлено, що у відповідності до постанови №7 від 02.01.2019р. Національного банку України у разі запровадження Національним банком України заходу захисту у вигляді обов`язкового продажу частини надходжень в іноземній валюті та на період дії заходу уповноважені банки не мають право завершити здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операцією з експорту товару на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог в іноземній валюті І групи Класифікатора іноземних валют і банківських металів. Банком вказано, що для задоволення прохання про завершення валютного нагляду за експортним договором №004/2014р. від 12.11.2014р. на суму 186 144 євро Приватне акціонерне товариство «Леокон» повинно надати повідомлення від органу валютного контролю про те, що останнє не має порушень граничних строків розрахунків за експортною операцією з Kole Systems s.r.o. згідно контракту №004/2014р. від 12.11.2014р. на суму 186 144 євро.

За поясненнями відповідача, у відповідь на вказаний лист позивачем було надано банку судові рішення та відповідь ГУ ДФС на адвокатський запит, на підставі яких Акціонерне товариство «ОТП Банк» не мало можливості завершити валютний нагляд.

Наразі, за твердженнями позивача, які боку відповідача підтверджені, Акціонерним товариством «ОТП Банк» так і не було завершено валютного нагляду за дотриманням граничних строків розрахунків за експортним контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o., в сумі 186 144 євро на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Означена бездіяльність, на думку Приватного акціонерного товариства «Леокон» суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема приписам Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотримання резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, затвердженої постановою №7 від 02.01.2019р. Національного банку України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, господарський суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. При цьому, суд зазначає наступне.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства станом на момент укладання між Публічним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o. контракту №004/2014 от 12.11.2014р. було врегульовано Декретом №15-93 від 19.02.1993р. Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст.1 вказаного Декрету до валютних операцій віднесено: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Уповноважений банк - це будь-який комерційний банк, офіційно зареєстрований на території України, що має ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, а також здійснює валютний контроль за операціями своїх клієнтів.

Валютні операції за участю резидентів і нерезидентів підлягають валютному контролю (ч.1 ст.12 Декрету №15-93 від 19.02.1993р. Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У ч.2 ст.13 Декрету №15-93 від 19.02.1993р. Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вказано, що уповноважені банки, фінансові установи та національний оператор поштового зв`язку, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи.

Наразі, суд зазначає, що станом на момент проведення валютної операції за контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р. чинною була Інструкція про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, затверджено постановою №136 від 24.03.1999р. правління Національного банку України.

Згідно п.1.1 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями експорт - це продаж товарів українськими суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності іноземним суб`єктам господарської діяльності з вивезенням або без вивезення цих товарів через митний кордон України, включаючи реекспорт товарів.

Експортна, імпортна операції можуть бути зняті з контролю за наявності належним чином оформлених документів про припинення зобов`язань за цими операціями зарахуванням, якщо: вимоги випливають із взаємних зобов`язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями; вимоги однорідні; строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги; між сторонами не було спору щодо характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання тощо (п.1.10 Інструкції про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, яка затверджена постановою №136 від 24.03.1999р. правління Національного банку України).

Згідно п.4 постанови №863 від 04.12.2015р. правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» уповноважені банки не можуть знімати з контролю експортні операції клієнтів на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог: в іноземній валюті 1-ї групи Класифікатора / російських рублях (незалежно від суми операції); в інших валютах (якщо загальна сума зобов`язань, що припиняються зарахуванням у межах одного договору щодо експорту товарів, перевищує в еквіваленті 500000 доларів США).

Тобто, станом на момент проведення валютних операцій за контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р. у 2016р. у відповідача у відповідності до вимог чинного законодавства не було підстав для завершення валютного контролю.

Проте, 07.07.2018р. набрав чинності Закон України «Про валюту і валютні операції», згідно ст.16 якого визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію цього Закону, в тому числі, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Одночасно, постановою №31 від 05.02.2019р. правління Національного банку України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких нормативно-правових актів Національного банку України» визнано такою, що втратила чинність, зокрема, постанову Правління Національного банку України від 24 березня 1999 року N 136 «Про затвердження Інструкції про порядок здійснення контролю і отримання ліцензій за експортними, імпортними та лізинговими операціями», зареєстровану в Міністерстві юстиції України 28 травня 1999 року за N 338/363.

Згідно п.9 постанови №863 від 04.12.2015р. правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» остання набирає чинності з 05 грудня 2015 року і діє до 04 березня 2016 року включно. Тобто, вказана постанова втратила чинність у зв`язку із закінченням строку її дії.

Судом встановлено, що станом на момент втрати чинності вказаними актами, валютний нагляд за дотриманням граничних строків розрахунків за експортним контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o., в сумі 186 144 євро Акціонерним товариством «ОТП Банк» так і не було завершено.

Судом вище було встановлено, що 01.07.2019р. Приватне акціонерне товариство «Леокон» звернулось до Акціонерного товариства «ОТП Банк» з проханням про завершення валютного нагляду за експортним договором №004/2014р. від 12.11.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o., в сумі 186 144 євро на підставі припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Листом №52-1/1827 від 09.07.2019р. Акціонерним товариством «ОТП Банк» було повідомлено, що у відповідності до постанови №7 від 02.01.2019р. Національного банку України у разі запровадження Національним банком України заходу захисту у вигляді обов`язкового продажу частини надходжень в іноземній валюті та на період дії заходу уповноважені банки не мають право завершити здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операцією з експорту товару на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог в іноземній валюті І групи Класифікатора іноземних валют і банківських металів. Банком вказано, що для задоволення прохання про завершення валютного нагляду за експортним договором №004/2014р. від 12.11.2014р. на суму 186 144 євро Приватне акціонерне товариство «Леокон» повинно надати повідомлення від органу валютного контролю про те, що останнє не має порушень граничних строків розрахунків за експортною операцією з Kole Systems s.r.o. згідно контракту №004/2014р. від 12.11.2014р. на суму 186 144 євро.

Тобто, за висновками суду, у даному випадку між сторонами виник спір щодо наявності у відповідача, як у банківської установи, через яку здійснювались розрахунки, підстав для завершення валютного нагляду за дотриманням граничних строків розрахунків за експортним контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o., в сумі 186 144 євро станом на теперішній час, а отже, до таких правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що регулює питання проведення валютного нагляду, зокрема, підстави для його завершення, яке є чинним на момент вирішення судом спору.

Частиною 7 ст.11 Закону України «Про валюту і валютні операції» передбачено, що порядок здійснення валютного нагляду агентами валютного нагляду встановлюється Національним банком України.

Постановою правління №7 від 02.01.2019р. правління Національного банку України затверджено Інструкцію про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

Пунктами 5, 6 розділу ІІ вказаної Інструкції передбачено, що банк згідно з вимогами цієї Інструкції здійснює валютний нагляд за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів резидента, які передбачають розрахунки в грошовій формі (уключаючи розрахунки резидента з нерезидентом на території України), що здійснюються через цей банк. Банк згідно з цією Інструкцією здійснює валютний нагляд за дотриманням резидентом граничних строків розрахунків за, зокрема, операцією резидента з експорту товарів, якщо на дату митного оформлення продукції або виконання резидентом робіт, надання послуг, експорту прав інтелектуальної власності, інших немайнових прав, призначених для продажу (оплатної передачі), розрахунки за такою операцією не завершені (кошти від продажу нерезиденту товару на поточний рахунок резидента не надійшли або надійшли не в повному обсязі) або в банку немає інформації про завершення розрахунків за такою операцією.

Банк завершує здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків: 1) якщо сума незавершених розрахунків за операцією з експорту, імпорту товарів не перевищує незначної суми. У разі здійснення розрахунків за експорт, імпорт товарів в іноземній валюті сума незавершених розрахунків за операцією з експорту, імпорту товарів визначається за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату останньої події за відповідною операцією (остання дата платежу / надходження грошових коштів, дата поставки товару, дата зарахування зустрічних однорідних вимог); 2) у разі експорту товару - після зарахування на поточний рахунок резидента в банку грошових коштів, що надійшли від нерезидента за товар / акредитив (уключаючи кошти, переказані резидентом із власного рахунку, відкритого за кордоном, якщо розрахунки за експорт товару здійснювалися через рахунок резидента, відкритий за кордоном, та резидентом подано документи іноземного банку, які підтверджують зарахування коштів від нерезидента за товар, або в порядку, визначеному пунктом 16 2 розділу IV цієї Інструкції); 3) у разі імпорту продукції, яка ввозиться в Україну, - після отримання інформації з реєстру МД про здійснення поставки за імпортною операцією з оформленням МД типу ІМ-40 «Імпорт», ІМ-41 «Реімпорт», ІМ-51 «Переробка на митній території», ІМ-72 «Безмитна торгівля», ІМ-75 «Відмова на користь держави», ІМ-76 «Знищення або руйнування» (якщо продукція згідно із законодавством України підлягає митному оформленню) або після пред`явлення резидентом документа (крім МД), який використовується для митного оформлення продукції (якщо на продукцію, що імпортується, згідно із законодавством України не оформляється МД); 4) у разі імпорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та інших немайнових прав, призначених для продажу (оплатної передачі), - після пред`явлення резидентом акта, рахунку (інвойсу) або іншого документа, який згідно з умовами договору засвідчує виконання нерезидентом робіт, надання послуг, передавання прав інтелектуальної власності та інших немайнових прав, призначених для продажу (оплатної передачі); 5) у разі імпорту продукції без її увезення на територію України - після зарахування грошових коштів від нерезидента на поточний рахунок резидента в банку в разі продажу нерезиденту продукції в повному обсязі за межами України (уключаючи кошти, переказані резидентом із власного рахунку, відкритого за кордоном, якщо розрахунки за продаж нерезиденту продукції за межами України здійснювалися через рахунок резидента, відкритий за кордоном, та резидентом подано документи іноземного банку, які підтверджують зарахування коштів від нерезидента за продукцію) або подання документів, що підтверджують використання резидентом продукції за межами України на підставі договорів (контрактів, угод), інших форм документів, що застосовуються в міжнародній практиці та можуть уважатися договором; 6) у разі заміни кредитора в зобов`язанні за операцією з експорту товарів - після зарахування на поточний рахунок резидента - нового кредитора в банку грошових коштів, що надійшли від нерезидента-боржника за поставлений резидентом - первісним кредитором товар, та за наявності документів про заміну кредитора в зобов`язанні за операцією з експорту товарів. Вимоги підпункту 1 пункту 9 розділу III цієї Інструкції не застосовуються до операцій з експорту, імпорту товарів у разі дроблення операцій з експорту товару або дроблення валютних операцій (п.9 розділу ІІІ Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів)

Одночасно, пунктом 10 Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів унормовано, що банк, крім підстав, передбачених у пункті 9 розділу III цієї Інструкції, має право завершити здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за наявності: 1) повідомлення інших банків / уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) на здійснення тимчасової адміністрації / ліквідаторів банків / юридичних осіб, які утворилися внаслідок ліквідації банків за рішенням власників, про зарахування грошових коштів на поточний рахунок резидента, що відкритий у цьому банку / банку, що ліквідовується / банку, що ліквідований за рішенням власників, що надійшли від нерезидента за товар або як повернення коштів від нерезидента (у повідомленні зазначаються вся наявна в реквізитах платежу інформація, номер і дата договору, сума платежу - у тій частині, у якій відомості передаються банку); 2) повідомлення інших банків / ліквідаторів банків / уповноважених осіб ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації / юридичних осіб, які утворилися внаслідок ліквідації банків за рішенням власників, про надходження реєстру МД за цією операцією резидента (у повідомленні зазначаються номер і дата реєстру, уся наявна в реєстрі інформація про операцію резидента, а також вартість продукції в тій частині, у якій відомості передаються банку); 3) повідомлення митного органу, засвідченого підписом його керівника (заступника керівника), а також засвідченої в установленому відповідно до законодавства України порядку копії ввізної МД, що отримані на письмовий запит резидента (для завершення здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентом граничних строків розрахунків за операцією з імпорту товару в разі зміни умов бартерного договору, що передбачає заміну зобов`язань резидента з постачання товару на зобов`язання щодо оплати товару нерезидентові повністю або частково в грошовій формі); 4) документів, що підтверджують поставку продукції на користь резидента - реципієнта (одержувача) міжнародної технічної допомоги відповідно до міжнародних договорів України; 5) документів про припинення зобов`язань за операціями з експорту, імпорту товарів зарахуванням зустрічних однорідних вимог у разі дотримання сукупності таких умов: вимоги випливають із взаємних зобов`язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями; вимоги однорідні; строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги; між сторонами не було спору щодо характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання.

При цьому, системний аналіз наведеної вище правової норми вказує на те, що остання передбачає перелік підстав, а не сукупність умов, що необхідні для завершення банком валютного нагляду.

До того ж судом враховано, що положення Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів не передбачають надання у даному випадку саме протоколів про зарахування зустрічних однорідних вимог чи інших чітко визначених актів, а вказують на наявність підстав для припинення валютного регулювання у разі надання документів про припинення зобов`язань за операціями з експорту, імпорту товарів зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Як було встановлено вище, 01.02.2016 року Публічним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o. підписано протокол про залік взаємних однорідних вимог.

Згідно п. 1 - 8 протоколу від 01.02.2016р. на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України сторони прийшли до згоди припинити грошові зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Леокон» перед Kole Systems s.r.o., в сумі 186144,00 євро, які виникли за отримане обладнання, зарахуванням зустрічних однорідних вимог. На підставі ст. 601 Цивільного кодексу України сторони прийшли до згоди припинити грошові зобов`язання Kole Systems s.r.o. перед Публічним акціонерним товариством «Леокон» в сумі 186144,00 євро, які виникли за отримані шафи телекомунікаційні щитові конструкції, зарахуванням зустрічних однорідних вимог. Зобов`язання Публічного акціонерного товариства «Леокон» щодо сплати боргу в сумі 186144,00 євро на користь Kole Systems s.r.o. припиняються. Одночасно припиняються зобов`язання Kole Systems s.r.o. щодо сплати боргу на користь Публічного акціонерного товариства «Леокон» в сумі 186144,00 (сто вісімдесят шість тисяч сто сорок чотири) євро. Дана згода являються основою для відображення в бухгалтерському обліку та зменшує взаємну заборгованість сторін на суму 186144,00 євро. Взаємні вимоги сторін припиняються з моменту підписання цієї угоди. Протокол укладено у двох примірниках, по одному для кожної із сторін. Сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо цієї угоди. Даний Протокол набуває чинності з моменту підписання його сторонами, та діє до остаточного виконання.

Одночасно, судом прийнято до уваги, що у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебувала справа №826/18884/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Леокон» до Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11 листопада 2016 року № та №.

Постановою від 26.06.2017р. Окружного адміністративного суду міста Києва позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 11.11.2016 в частині збільшення грошового зобов`язання з пені за порушення терміну розрахунків у сфері ЗЕД у сумі 3522348,7грн., а також податкове повідомлення-рішення від 11.11.2016 №; у задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалою від 26.10.2017 Київського апеляційного адміністративного суду, яка залишена без змін постановою від 11.09.2018р. Верховного Суду, відмовлено Головному управлінню ДФС у м. Києві у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.06.2017.

Наразі, суд зазначає, що частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №826/18884/16, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.

Наразі, суд зазначає, що у постанові суду адміністративної юрисдикції було встановлено, що зобов`язання за зовнішньоекономічним експортним контрактом №004/2014 від 12 листопада 2014 року, укладеним Приватним акціонерним товариством «Леокон» з компанією Kole Systems s.r.o. (Словаччина) в сумі 186 144,00 євро припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до додаткової угоди від 16 грудня 2015 року до експортного контракту №004/2014 від 12 листопада 2014 року та протоколу про залік взаємних однорідних вимог від 01 лютого 2016 року, а отже, порушення Приватним акціонерним товариством «Леокон» строку розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Обставини припинення зобов`язань позивача та Kole Systems s.r.o. за контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р. на суму 186 144 євро шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, а також відсутність з боку позивача порушення строку розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності також встановлено у постанові від 30.07.2018р. Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №826/11780/17, яка набрала законної сили 07.08.2017р.

Суд повторно звертає увагу на те, у ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» казано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виходячи з системного аналізу п.10 Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів обставини припинення зобов`язань між Приватним акціонерним товариством «Леокон» з компанією Kole Systems s.r.o. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог свідчить про наявність підстав для завершення відповідачем валютного нагляду за дотриманням граничних строків розрахунків за експортним контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o., в сумі 186 144 євро.

Одночасно, судом також враховано, що відповідно до п.10 розділу ІІІ Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів у разі запровадження Національним банком заходу захисту у вигляді обов`язкового продажу частини надходжень в іноземній валюті банк не має права завершити здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операцією з експорту товарів на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог: в іноземній валюті 1 групи Класифікатора іноземних валют і банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 лютого 1998 року N 34 (у редакції постанови Правління Національного банку України від 19 квітня 2016 року N 269) (зі змінами) / російських рублях (незалежно від суми операції); в інших валютах (якщо загальна сума зобов`язань, що припиняються зарахуванням у межах одного договору щодо експорту товарів, перевищує в еквіваленті 500000 євро за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України на дату припинення зобов`язань зарахуванням однорідних зустрічних вимог).

Проте, станом на теперішній час Національним банком України не запроваджено заходу захисту у вигляді обов`язкового продажу частини надходжень в іноземній валюті, що обмежувало б банк у завершенні здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операцією з експорту товарів на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

При цьому, судом також прийнято до уваги підтвердження з боку відповідача обставин надання позивачем копій вказаних вище судових актів, а також відповіді Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві №19590/В/26-15-14-06-03 від 21.02.2019р. на адвокатський запит, в якій вказано про відсутність зауважень щодо порушення позивачем вимог Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Отже, з наведеного полягає, що позивачем було надано відповідачу документи, що засвідчують наявність підстав для завершення валютного нагляду за дотриманням граничних строків розрахунків за експортним контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o., в сумі 186 144 євро у зв`язку із припиненням зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Наразі, відповідачем не наведено, а судом не встановлено інших обставин, які у відповідності до вимог чинного законодавства були б перешкодами завершенню валютного нагляду за операцією з експорту згідно договору №004/2014р. від 12.11.2014р. на суму 186 144 євро.

За таких обставин, за висновками суду, вимоги позивача в частині зобов`язання Акціонерного товариства «ОТП Банк» завершити здійснення валютного нагляду за дотриманням граничних строків розрахунків за експортним контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o., в сумі 186 144 євро на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо не завершення здійснення валютного контролю, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Проте, обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання противною бездіяльності відповідача у даному випадку є вимогою про встановлення факту, а не ефективним способом захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а його застосування ніяким чином не призведене до відновлення прав та законних інтересів Приватного акціонерного товариства «Леокон» у спірних правовідносинах.

Отже, з урахуванням наведеного позов в частині вимог про визнання бездіяльності відповідача протиправною підлягає залишенню без задоволення.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги частково.

2. Зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» (01033, м.Київ, вул.Жилянська, буд.43, ) завершити здійснення валютного нагляду за дотриманням граничних строків розрахунків за експортним контрактом №004/2014р. від 12.11.2014р., укладеним між Приватним акціонерним товариством «Леокон» та Kole Systems s.r.o., в сумі 186 144 євро на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк» (01033, м.Київ, вул.Жилянська, буд.43, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Леокон» (03061, м.Київ, вул.Пост-Волинська, буд.5, ) судовий збір в сумі 1921 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 12.12.2019р.

Суддя Спичак О.М.