ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2019 р. Справа№ 910/7415/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

за участю:

секретаря судового засідання: Гузир І.А.,

представників сторін:

позивача: Кубрак Ж.Б.,

відповідача: Чорний Є.О.,

третьої особи-1: не з`явилися,

третьої особи-2: не з`явилися,

розглянувши апеляційну скаргу

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 (повний текст складено 24.10.2019)

у справі № 910/7415/19 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок»

до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Золоті ворота»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) Київська міська рада,

2) Комунальне підприємство «Київблагоустрій»,

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/7415/19 від 21.10.2019 відмовлено в задоволенні позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок» про зобов`язання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота" усунути перешкоди в користуванні Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Замок" своєю внутрішньобудинковою територією, яка знаходиться в дворі будинку № 1 по вул. Ярославів Вал у м. Києві, доступ до якої можливий тільки через міжбудинковий проїзд між будинками № 2 та № 4 по вул. Лисенка, шляхом знесення самочинно збудованих елементів благоустрою у вигляді воріт та пункту пропуску, що розташовані між будинками № 2 та № 4 по вул. Лисенка у м. Києві.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не надав доказів на підтвердження виникнення в нього в установленому порядку права власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок по вул. Ярославів Вал, 1, у м. Києві, а також доказів, на підставі яких можна було б достеменно встановити, що саме внаслідок встановлених спірних воріт та пункту пропуску позивач не має доступу до своєї прибудинкової території. Також місцевий суд виходив з того, що процедура відведення в постійне користування Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота" земельної ділянки на вул. Лисенка, 2-а, у Шевченківському районі м. Києва ще не завершена, однак ця обставина, за висновком суду, не впливає на вирішення спору з огляду на встановлення судом того, що спірні конструкції відповідач не встановлював.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/7415/19.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2019 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Агрикова О.В., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/7415/19, розгляд справи призначено на 18.12.2019.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд не надав належної оцінки тому, що з витягу № 909 СТ/Т від 09.07.2001 та акта №324 від 29.12.2001 неможливо встановити правомірність встановлення воріт та пункту пропуску; у відповідача відсутнє право власності на земельну ділянку, в`їзд до якої він перекриває воротами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.

У судовому засіданні 18.12.2019 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю.

Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, 24.12.1998 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 778 зареєстровано юридичну особу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок" (свідоцтво про державну реєстрацію серії АОО № 1140173).

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 11.03.2006 № 456 "Про передачу на баланс об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок" житлового будинку № 1 на вул. Ярославів Вал" передано на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок" житловий будинок № 1 на вул. Ярославів Вал загальною площею 1.498,85 кв. м, житловою площею 611,6 кв. м в установленому законом порядку.

Рішенням Київської міської ради від 01.11.2012 № 324/8608 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "ЗАМОК" на вул. Ярославів Вал, 1 у Шевченківському районі м. Києва для експлуатації та обслуговування житлового будинку з вбудованими приміщеннями" вирішено:

1. Надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "ЗАМОК" на вул. Ярославів Вал, 1 у Шевченківському районі м. Києва орієнтовною площею 0,06 га у власність для експлуатації та обслуговування житлового будинку з вбудованими приміщеннями згідно з планом-схемою (додаток до рішення) (К-20065);

2. Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "ЗАМОК" у місячний термін звернутися до Головного управління земельних ресурсів для отримання вихідних даних, на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕРРА ПРОЕКТ" розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "ЗАМОК" для експлуатації та обслуговування житлового будинку з вбудованими приміщеннями на вул. Ярославів Вал, 1 у Шевченківському районі м. Києва.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що багатоквартирний житловий будинок № 1 на вул. Ярославів Вал у м. Києві займає майже всю земельну ділянку, що відводиться позивачу, у зв`язку з чим у позивача майже відсутня прибудинкова територія та місце для паркування автомобілів. В той же час доступ до внутрішнього подвір`я прибудинкової території, де можливо припаркувати автомобіль, у позивача відсутній, оскільки автомобільним транспортом до нього можливо дістатися тільки через міжбудинковий проїзд, що розташований між будинками № 2 та № 4 по вул. Лисенка. Однак міжбудинковий проїзд, що розташований між будинками № 2 та № 4 по вул. Лисенка, перекритий за допомогою залізних воріт з пунктом охорони. Ці ворота та пункт охорони встановлені за ініціативою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота", що є балансоутримувачем житлового будинку на вул. Лисенка, 2-а у м. Києві.

За твердженням позивача, вказані самовільні дії відповідача щодо встановлення воріт та пункту охорони обмежили в односторонньому порядку та позбавили доступу позивача до своєї дворової частини прибудинкової території, що можливий тільки через міжбудинковий проїзд між будинками № 2 та №4 по вул. Лисенка.

У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просить зобов`язати Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота" усунути перешкоди в користуванні Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "ЗАМОК" своєю внутрішньобудинковою територією, яка знаходиться в дворі будинку № 1 по вул. Ярославів Вал у м. Києві, доступ до якої можливий тільки через міжбудинковий проїзд між будинками № 2 та № 4 по вул. Лисенка, шляхом знесення самочинно збудованих елементів благоустрою у вигляді воріт та пункту пропуску, що розташовані між будинками № 2 та № 4 по вул. Лисенка у м. Києві.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, частиною 1 якої передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 15 вказаного Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із положенням статті 16 наведеного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 321 цього Кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Водночас за змістом статті 391 вказаного Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі 916/1711/17.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку":

багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;

прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку;

співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку;

спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія;

управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (частина 1 статті 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку").

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

Відповідно до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За приписами ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

У разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку майнові права на земельну ділянку, на якій розташовано такий будинок, а також належні до нього будівлі, споруди та прибудинкова територія, зберігаються за співвласниками багатоквартирного будинку.

Статтею 79 Земельного кодексу України визначено поняття земельної ділянки, а саме: земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За приписами ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Як визначено положеннями Методичних рекомендацій щодо визначення прибудинкових територій багатоквартирних будинків, затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 29.12.2011 № 389, прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, що визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації в межах відповідної земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі і споруди, та яка необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку і забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

До складу прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку можуть входити (у разі наявності):

вимощення навколо житлового будинку;

смуга озеленення вздовж стін житлового будинку, місцевий проїзд, тротуар та смуга вздовж фасаду без входів, яка забезпечує проїзд пожежних машин;

майданчики, які призначені для обслуговування мешканців тільки цього будинку, для відпочинку біля входів в житловий будинок, для ігор дітей дошкільного і молодшого шкільного віку, відпочинку населення, занять фізкультурою, а також території зелених насаджень, пішохідні доріжки, що сполучують вказані майданчики між собою;

майданчики для сміттєзбірників;

майданчики для господарських будівель та споруд;

спеціально обладнані майданчики для паркування автомобілів, що належать мешканцям будинку;

в`їзди та виїзди підземних гаражів і автостоянок (у разі їх наявності).

У межах кожної прибудинкової території не обов`язково можуть бути розміщені всі зазначені нормативні її елементи, але мінімально допустима величина прибудинкової території не може бути меншою за територію технічного обслуговування відповідного багатоквартирного житлового будинку, якщо зазначене можливе в існуючій забудові.

На території технічного обслуговування багатоквартирного будинку доцільно створити умови щодо забезпечення:

технічної безпеки виконання робіт з утримання, поточного ремонту конструктивних елементів будинку та інженерних мереж;

вільного доступу комунальних та інших служб для утримання будинку, ремонту інженерних мереж, ліквідації аварійних та надзвичайних ситуацій.

Розміри та конфігурації земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, рекомендується визначати:

Для новобудов:

на підставі документів, які підтверджують відведення земельної ділянки під забудову або детального плану території мікрорайону (кварталу) з визначенням прибудинкових територій.

Для існуючої забудови:

для окремих житлових будинків - на підставі проекту прибудинкової території;

для групи будинків - на підставі детального плану території в межах кварталу.

Розроблена проектна документація щодо визначення прибудинкової території може бути підставою для розробки землевпорядної документації, а також правовстановлюючих документів на право користування земельною ділянкою об`єднаннями співвласників багатоквартирних будинків.

Погодження документації прибудинкової території може здійснюватись у порядку, визначеному органом місцевого самоврядування.

Ініціювання питань щодо визначення прибудинкової території можуть здійснювати підприємства, організації, які утримують та обслуговують житловий фонд, об`єднання співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельні кооперативи або інші юридичні чи фізичні особи, які за дорученням власника виконують функції з управління будинком.

Відповідні органи місцевого самоврядування можуть виступати замовником розробки документації та визначати її вид (детальний план території та/або проект прибудинкової території).

Визначення виконавця робіт з розробки документації прибудинкової території багатоквартирного будинку можуть здійснювати органи місцевого самоврядування.

З огляду на положення Земельного кодексу України, місцевий суд вірно зазначив, що право власності чи користування виникає лише з моменту державної реєстрації цих прав, однак позивач не надав жодних доказів на підтвердження виникнення таких прав в установленому порядку у Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ЗАМОК" на земельну ділянку, на якій розташований будинок по вул. Ярославів Вал, 1, у м. Києві, на час вирішення цього спору.

Натомість надані позивачем рішення Київської міської ради від 01.11.2012 № 324/8608 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "ЗАМОК" на вул. Ярославів Вал, 1 у Шевченківському районі м. Києва для експлуатації та обслуговування житлового будинку з вбудованими приміщеннями" та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за відсутності рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки, не є належними доказами набуття позивачем прав на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у встановленому Земельним кодексом України порядку.

Колегія суддів погоджується з місцевим судом, що за браком відповідних доказів в матеріалах справи щодо відведення земельної ділянки, а також щодо визначення прибудинкової території навколо будинку по вул. Ярославів Вал, 1, у м. Києві, на підставі містобудівної та землевпорядної документації, суд позбавлений можливості встановити розмір, склад та конкретне розташування прибудинкової території навколо будинку Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота", зокрема, дворової частини, про яку вказує позивач у позові, що є необхідним для визначення можливого обсягу порушених відповідачем прав позивача на користування прибудинковою територією, та яким чином здійснюється таке порушення.

Щодо доводів апелянта про порушення відповідачем положень Закону України "Про благоустрій населених пунктів" колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів":

благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля;

територія - сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункт.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" до об`єктів благоустрою населених пунктів належать прибудинкові території.

Згідно зі ст. 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" елементами (частинами) об`єктів благоустрою є: 1) покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм і стандартів; 2) зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; 3) будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; 4) засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; 5) технічні засоби регулювання дорожнього руху; 6) будівлі та споруди системи інженерного захисту території; 7) комплекси та об`єкти монументального мистецтва, декоративні фонтани і басейни, штучні паркові водоспади; 8) обладнання (елементи) дитячих, спортивних та інших майданчиків; 9) малі архітектурні форми; 10) інші елементи благоустрою, визначені нормативно-правовими актами.

Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.

До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до п. 20.2.1 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради II сесія VI скликання від 25.12.2008 № 1051/1051, якщо під час перевірки виявлені причини та умови, які можуть спричинити порушення благоустрою, посадова особа контролюючого органу зобов`язана скласти та видати офіційний документ - припис, який є обов`язковим для виконання в термін до трьох діб особами, які є відповідальними за утримання об`єктів благоустрою.

У приписі зазначаються: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала припис, відомості про особу, на яку складений припис, та надаються пропозиції щодо усунення причин та умов, які спричиняють порушення благоустрою території.

Припис підписується особою, яка його склала, і особою, на яку він складений.

У разі відмови особи отримати припис в графі "Припис одержав" робиться про це запис.

У разі виявлення тимчасової споруди (малої архітектурної форми), встановлений (або невстановлений) власник (користувач) якої створив причини та умови, які можуть спричинити порушення благоустрою, посадова особа контролюючого органу зобов`язана скласти та видати офіційний документ - припис з дотриманням вимог цього Положення. У такому випадку одна копія припису наклеюється на тимчасову споруду (малу архітектурну форму) поряд з Ордером на розміщення тимчасової споруди (у разі його наявності) або на фронтальній частині такої тимчасової споруди (малої архітектурної форми), а ще одна копія вручається особисто присутньому власнику (користувачу), надсилається власникові тимчасової споруди (малої архітектурної форми) поштою (цінним листом з описом вкладення) за адресою, зазначеною в Ордері на розміщення тимчасової споруди (у разі його наявності). Посадова особа, яка винесла припис, здійснює фотофіксацію наклеєного припису поряд з Ордером на розміщення тимчасової споруди (малої архітектурної форми) у випадку його наявності або на фронтальній частині тимчасової споруди (малої архітектурної форми). При цьому щонайменше на одній з фотографій має бути чітко та розбірливо видно інформацію про номер та дату складення припису.

Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, зокрема поясненнями третьої особи-2, 19.03.2019 інспектор Комунального підприємства "Київблагосутрій" провів перевірку правомірності розміщення тимчасової споруди - металевих воріт по вул. Лисенка, 2-4, 2-а, за наслідками чого Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота" був виданий припис № 1907530.

З листа Комунального підприємства "Київблагосутрій" від 06.06.2019 № 043-1242 вбачається, що Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота" на виконання вимог припису № 1907530 надало до Департаменту міського благоустрою проектну документацію, якою передбачено встановлення воріт за адресою: вул. Лисенка, 2-4, в м. Києві.

Так, листом № 22 від 21.03.2019 на виконання вимог припису № 1907530 від 20.03.2019 відповідач повідомив Комунальне підприємство "Київблагоустрій" та підтвердив документально, що ворота та тимчасова декоративна огорожа встановлені забудовником будинку ДГО "ЖИТЛО-ІНВЕСТ" в рамках проекту "Житлового будинку по вул. Лисенка, 2-А у Старокиївському р-ні. м. Києва", розробленого АТ "Київпроект", та узгодженого в установленому чинним законодавством порядку з отриманням дозволу №909СТ/Т від 09.07.2001 Управлінням державного архітектурно-будівельного управління м. Києва. При цьому відкривні ворота та декоративна огорожа відображені на генеральному плані будівництва житлового будинку, а також на кресленні будинку по вул. Лисенка, 2-А, у м. Києві як благоустрій прибудинкової території даного будинку.

Копії витягів з вказаних проекту, генерального плану та креслення, якими підтверджуються вказані обставини, відповідач подав до матеріалів справи,

Тобто, відповідач у встановленому порядку виконав вказаний припис контролюючого органу та надав належну документацію, якою передбачено встановлення воріт за адресою: вул. Лисенка, 2-4, в м. Києві.

Відповідно до Акта про приймання в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта, зареєстрованого під №324 від 29.12.2001 Управлінням Держархбудконтролю м. Києва (т. с. 1, а. с. 72-76), житловий будинок по вул. Лисенка, 2а-4а у Шевченківському районі м. Києва, до архітектурно-планувальної та конструктивної характеристики об`єкта належить також благоустрій: під`їзні дороги з а/б, пішохідні доріжки - з ФЕМ.

Колегія суддів враховує, що у цьому Акті серед елементів благоустрою не вказана в`їзна група (ворота/брама і т. п.).

Разом з тим відповідні об`єкти благоустрою відображені в інших документах (витягах), зокрема, у схемах, кресленнях, експлікації з узгодженого і затвердженого проекту будівництва вказаного будинку (т. с. 1, а. с. 68-73).

Також до матеріалів справи відповідач подав Акт № 1 приймання-передачі житлового комплексу з балансу на баланс, відповідно до якого від Фірми "Т.М.М." - товариства з обмеженою відповідальністю на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота" був переданий житловий комплекс в м. Києві по вул. Лисенка, 2-а, в тому числі і благоустрій прибудинкової території, зокрема в`їзна група з воротами та приміщенням охорони (1 шт.).

Наведене вище у своїй сукупності свідчить про те, що встановлення спірних об`єктів благоустрою (воріт та пункту пропуску) Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота" не здійснювало, а здійснював замовник (забудовник) житлового будинку по вул. Лисенка, 2а-4а у Шевченківському районі м. Києва, під час будівництва об`єкта згідно з проектною документацією. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів також враховує, що процедура відведення в постійне користування Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Золоті ворота" земельної ділянки на вул. Лисенка, 2-а, у Шевченківському районі м. Києва ще не завершена, однак ця обставина не впливає на вирішення спору з огляду на встановлення судом того, що спірні конструкції відповідач не встановлював. Крім того, з урахуванням всіх наявних у справі доказів у їх сукупності, не доведена і протиправність (самочинність) зведення елементів благоустрою, знести які просить позивач.

Навіть за відсутності на даний час у обох сторін спору підтверджених і зареєстрованих у визначеному законом порядку прав на дві суміжні земельні ділянки колегія суддів допускає можливість певних конфліктних ситуацій, пов`язаних з фактичним користуванням ними. Проте, на думку суду, такі ситуації можуть бути пов`язані з режимом використання спірних об`єктів благоустрою.

Разом з тим, позивач не надав суду доказів, на підставі яких можна було б достеменно встановити, що саме внаслідок встановлення спірних воріт та пункту пропуску і певного порядку їх використання позивач зовсім не має доступу до своєї прибудинкової території (чи до тильної сторони будинку) з боку вул. Лисенка. Натомість, доводи позивача ґрунтуються виключно на твердженнях без відповідного належного і допустимого доказового обґрунтування.

Таким чином, в порядку статей 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України позивач не довів, що відповідач перешкоджає йому в реалізації прав, пов`язаних з користуванням його прибудинковою територією і що захист таких прав буде правомірним у визначений позивачем спосіб.

З огляду на встановлені обставини справи, а також правові норми, викладені вище, місцевий суд дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено наявності у нього прав, які підлягають захисту в порядку ст. 391 ЦК України, та порушення таких прав саме відповідачем, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Оскільки суд відмовляє позивачу в позові по суті у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності не впливає на суть прийнятого рішення, а тому строк позовної давності як спосіб захисту порушеного права при вирішенні цього спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що судове рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі № 910/7415/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2019 у справі №910/7415/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/7415/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 20.12.2019.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз