ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"09" грудня 2019 р. Справа № 911/2395/19

За позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6

до Комунального підприємства Київської обласної ради "Переяслав-Хмельницьктепломережа", 08400, Київська область, місто Переяслав-Хмельницький, вулиця Івана Мазепи, будинок 33

прo стягнення 65 768,02 грн за договором купівлі-продажу природного газу № 2038/15-КП-17 від 24.11.2014

суддя Н.Г. Шевчук

секретар судового засідання М.Г. Байдрелова

за участю представників сторін:

від позивача: Орел С.С. ( дов. №14-258 від 05.06.2019);

від відповідача: Рева І.Л. ( дов. №27 від 21.01.2019).

Суть спору: Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі АТ «НАК «Нафтогаз України») звернувся у господарський суд з позовом до Комунального підприємства Київської обласної ради «Переяслав-Хмельницьктепломережа» (далі КП КОР «Переяслав-Хмельницьктепломережа») про стягнення 65 768,02грн, з яких: сума боргу 0,01грн, пеня 36 719,65грн, 3% річних 5 402,45грн, інфляційні втрати 23 645,91грн.

Позов обґрунтований невиконанням відповідачем зобов`язань по договору №2038/15-КП-17 купівлі-продажу природного газу від 24.11.2014 в частині повної та своєчасної оплати природного газу, поставленого у березні, жовтні, листопаді, грудні 2015 року.

Відповідач у відзиві на позов визнав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості 0,01грн, в іншій частині вимог проти позову заперечує з посиланням на відсутність його вини у простроченні платежів, та в запереченнях на відповідь на відзив з посиланням на Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» і сплату в ході розгляду справи заборгованості 0,01грн просить в частині вимоги про стягнення заборгованості 0,01грн провадження у справі закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України, в іншій частині вимог у позові відмовити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін суд

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», яке змінило найменування на Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», (Продавець) та КП КОР «Переяслав-Хмельницьктепломережа» (Покупець) укладений договір №2038/15-КП-17 від 24.11.2014 купівлі-продажу природного газу (далі Договір), відповідно до якого Продавець зобов`язався передати у власність Покупця у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», а Покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Згідно пункту 3.3 Договору приймання-передача природного газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу Покупця.

Відповідно до пунктів 5.2, 5.5 Договору до сплати за 1 000 куб. метрів природного газу з ПДВ 6 682,44 грн. Загальна сума вартості природного газу за договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2. Договору сторони визначили, що у разі невиконання Покупцем пункту 6.1 Договору він зобов`язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу на кожний день прострочення платежу.

Згідно пункту 9.3 Договору строк позовної давності по вимогах про захист сторонами своїх прав за цим Договором, у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлений тривалістю у 5 (п`ять) років.

Згідно пункту 11.1 Договору договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Позивачем та відповідачем 30.01.2015, 10.02.2015, 10.03.2015, 15.04.2015, 15.05.2015, 05.06.2015, 20.07.2015, 15.10.2015, 22.10.2015, 25.11.2015 укладено додаткові угоди №1, №2, №3, №4, №5, №6, №7, №9, №10, №12 до Договору, згідно яких сторони домовились, що загальна сума до сплати Покупцем Продавцю за 1000 куб.м природного газу відповідно з 01.01.2015 становить 7661,64грн, з 01.02.2015 7416,84грн, з 01.03.2015 11333,64грн, з 01.04.2015 9600,24грн, з 01.05.2015 9122,88грн, з 01.06.2015 8865,84грн, з 01.07.2015 8874,60грн, з 01.10.2015 8905,32грн, з 01.11.2015 8745,74грн, з 01.12.2015 8751,10грн.

Додатковою угодою №8 від 30.07.2015 сторони внесли доповнення у пункт 6.3 статті 6 «Порядок та умови розрахунків» про те, що за наявності заборгованості у Покупця за цим договором Продавець зараховує кошти, що надійшли від Покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості; що кошти, які надійшли від Покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором, та встановили, що ця додаткова угода поширює свою дію на відносини сторін, що фактично склались з 01.01.2015.

Таким чином, між позивачем та відповідачем був укладений договір поставки.

Відповідно до частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цмвільного кодексу України).

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

У відповідності до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частини другої статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини сьомої статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 611 цього Кодексу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобов`язання згідно частини першої статті 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно частини шостої цієї статті штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини шостої статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі - Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до пунктів 4, 5, 9, 10, 12 частини першої стаття 1 Закону:

заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, - кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води;

процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості;

реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства;

учасники процедури врегулювання заборгованості - підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Стаття 2 визначає, що дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно частини першої статті 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Відповідно до статті 5 Закону реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31.12.2016. На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.

Частинами першою, третьою статті 7 Закону встановлено, що на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 01.07.2016 неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

На заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, частина 3 статті 7 Закону про врегулювання заборгованості за спожитий природний газ є нормою прямої дії, а, відтак, її застосування до споживачів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов поряд з їх обов`язком щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ у строк до набрання чинності 30.11.2016 цим Законом. При цьому, виконання даної норми не залежить від факту включення підприємства-споживача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки в силу частини 1 статті 58 Конституції України зазначений Закон не має зворотної дії в часі, не поширюється на правовідносини з розрахунків за поставлений природний газ, які проведено до набрання ним чинності, а визначає порядок врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, що не була погашена боржниками станом на 30.11.2016.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 3 статті 7 Закону викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі N 927/1152/16, від 14.02.2018 у справі N 908/3211/16, від 29.01.2018 у справі N 904/10745/16 та від 23.01.2018 у справі N 914/3131/15.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок («Лелас проти Хорватії» від 20.05.2010, «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси («Онер`їлдіз проти Туреччини» та 2Беєлер проти Італії2).

Отже, частиною 3 статті 7 Закону України 2Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природний газ та встановив заборону на нарахування боржникам (споживачам) неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками до набрання чинності цим Законом.

На виконання Договору позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ на суму 441 459,44грн згідно актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, від 28.02.2015, від 31.03.2015, від 31.10.2015, від 30.11.2015, від 31.12.2015 у січні 2015 року на суму 41 265,60грн, у лютому 2015 року на суму 22 220,85грн, у березні 2015 року на суму 24 843,35грн, у жовтні 2015 року на суму 46 583,73грн, у листопаді 2015 року на суму 108 237,32грн, у грудні 2015 року на суму 198 308,59грн.

Позивач стверджує, що відповідач здійснював оплату несвоєчасно та станом на 11.04.2018 має заборгованість 0,01грн.

Зазначені обставини відповідачем не спростовані, відповідач у відзиві на позов визнав позов в частині вимоги про стягнення заборгованості 0,01грн.

У процесі розгляду справи платіжним дорученням №682 від 02.12.2019 відповідач сплати в позивачу заборгованість 0,01грн за природний газ згідно Договору, у зв`язку з чим просить в цій частині вимог провадження у справі закрити за відсутності предмету спору.

Згідно пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Частинами третьою, четвертою цієї статті передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Оскільки у справі, що розглядається, предмет спору відсутній лише в частині вимоги про стягнення заборгованості 0,01грн, то провадження у справі підлягає закриттю в частині цієї вимоги.

Позивачем також заявлено до стягнення у зв`язку з простроченням оплати за отриманий природний газ:

- пеню у сумі 36 719,65грн за зобов`язаннями березня 2015 року з 15.04.2015 по 06.05.2015, жовтня 2015 року з 17.11.2015 по 17.12.2015, листопада 2015 року з 15.12.2015 по 26.01.2016, грудня 2015 року з 15.01.2016 по 14.07.2016;

- 3% річних у сумі 5 402,45грн за зобов`язаннями березня 2015 року з 15.04.2015 по 06.05.2015, жовтня 2015 року з 17.11.2015 по 17.12.2015, листопада 2015 року з 15.12.2015 по 26.01.2016, грудня 2015 року з 15.01.2016 по 11.04.2018;

- інфляційне збільшення суми боргу 23 645,91грн, які згідно доданого до позовної заяви розрахунку нараховані за зобов`язаннями грудня 2015 року за період з 01.02.2016 по 31.03.2018.

За зобов`язаннями березня, жовтня, листопада відповідач згідно оригіналу довідки по операціях по Договору відповідач розрахувався до набрання чинності Законом.

Заборгованість 0,01грн, яка мала місце на момент звернення з позовом до суду і яка була сплачена у процесі розгляду справи, є мізерно малою, що не може вважатися достатньою підставою для стягнення пені, 3% річних і інфляційних.

Згідно статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 231, 233 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Провадження у справі в частині стягнення заборгованості у розмірі 0,01 грн закрити.

2. В іншій частині вимог у позові відмовити.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Дата підписання повного тексту рішення: 19.12.2019.