ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2350/17
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді: Ярош А.І.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд»

на рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2019 року, суддя Волков Р.В., м.Одеса, повний текст складено 09.08.2019 року

по справі № 916/2350/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд»

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т»

про стягнення 118 346, 14 грн.,

(ухвалене суддею Волковим Р.В. 01.08.2019., о 17-00 год. у приміщенні господарського суду Одеської області, м. Одеса, повний текст складено 09.08.19)

26 вересня 2017 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т», в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т» 118 346 грн. 14 коп.., у тому числі 98 341грн.14 коп. основного боргу, 12 781 грн. 65 коп. пені за прострочення оплати, 5 703 грн. 78 коп. інфляційних страт, 1 519,57 грн.57 коп. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням зобов`язань за Договором постачання з відстрочкою платежу № 714/11-3 від 01.06.2011 року, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість, на яку нараховано пеню/, інфляцію та 3% річних.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.08.2019р. по справі № 916/2350/17 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т» про стягнення 118 346, 14 грн. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність заборгованості за видатковими накладними № БИ-004637 від 09.02.2017; № БИ-003738 від 02.02.2017; № БИ-001984 від 18.01.2017; № БИ-000481 від 05.01.2017; № БИ-004543 від 09.02.2017 на загальну суму 106046,11 грн., оскільки відповідачем надано докази оплати за Договором на загальну суму 155000,00 грн. При цьому, посилання позивача на наявність заборгованості за попередні періоди, на погашення якої було зараховано вказані оплати за Договором, не підтверджується належними доказами у справі.

З огляду на відсутність підстав для стягнення основного боргу суд дійшов висновку про відмову у задоволенні похідних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Одеської області від 01.08.2019 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Горяц-Т» про стягнення заборгованості та штрафних санкцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: стягнути з ТОВ «Горяц-Т» на користь ТОВ «Біотрейд» 98 341грн.14 коп. основного боргу, 12 781 грн. 65 коп. пені за прострочення оплати, 5 703 грн. 78 коп. інфляційних страт, 1 519,57 грн.57 коп. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Апеляційну скаргу мотивовано невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції в рішенні зазначав, що Позивач не довів наявність заборгованості за попередні періоди поставки товару позивачем відповідачу за договором. Наявність заборгованості за попередніми поставками тотожна наявності самих поставок товару до 05.01.2017р. дата першої простроченої накладної. Так суд прийняв докази Відповідача про оплату за договором у сумі 155 000 грн., а в цих платіжних дорученнях у призначенні платежу вказано «Оплата за воду, согласно договора № 714/11-3 от 01.06.2011г.», тобто товар поставлявся з 01.06.2011 року по 09.02.2017 року постійно.

За даними позивача, заборгованість відповідача за поставлений товар складає 98 341, 14 грн., а згідно рішення та пояснень відповідача він оплатив товар начебто за накладними наведеними у позові аж на суму 155 000грн., тобто згідно позиції Відповідача та рішення суду «переплата» за поставлений товар (заборгованість Позивача) повинна була б скласти 56 658,86 грн. (155 000грн. 98 341,14 грн.). А цей надлишок суми оплати також доводить, що позивачем були здійснені поставки товару до 05.01.2017р. в оплату яких могла б піти ця «переплата».

Проте скаржник зауважує, що відповідач ні у відзиві на позовну заяву, ні у запереченні на відповідь на відзив, ні у доданому до заперечення документі «Взаиморасчеты с клиентами», ні усно у судових засіданнях не вказував, що у позивача перед відповідачем є «заборгованість» у сумі 56 658,86 грн. Також, відповідач у відзиві та запереченні на відповідь на відзив вказує, що здійснив оплати на суму аж 220 000грн., проте документально підтвердив тільки 155 000 грн., тобто й про «заборгованість» позивача в сумі 121 658,86 грн. (220 000 грн. 98 341,14 грн.) теж ніде відповідач не вказує, а суд не аналізує це в рішенні та не дає оцінку.

Таким чином, апелянт зазначає, що «переплата» за товар 56 658,86 грн. (чи 121 658,86 грн.) могла б піти тільки в оплату раніше поставленого товару Відповідачу. Проти цього відповідач не заперечує. До того ж Позивач до пояснення на заперечення надав суду довідку банку з додатками, яка доводить оплати відповідача за поставлений позивачем товар з 01.10.2014р. по 31.12.2015р. Тобто всі ці аргументи доводять наявність поставок товару до 05.01.2017р. ( перша прострочена оплатою накладна № БИ-000481). Але суд всупереч вимогам ст.. 86 ГПК України не дослідив ці докази поставок товару, а відповідно заборгованості за попередніми поставками товару за договором.

Щодо акту звірки, апелянт зазначає наступне: суд першої інстанції вказав у рішенні, що «Акт звірки взаємних розрахунків не є зведеним бухгалтерським регістром і первинним бухгалтерським документом», але ж позивач теж це не стверджує, але данні відображені у Акті звірки повинні бути підтверджені первинними документами згідно ст.. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Так позивач і надав п`ять видаткових накладних (та товарно-транспортних накладних), які залишилися не сплаченими відповідачем і відповідач не заперечував поставку товару за цими первинними документами. Суд також зазначав у рішенні «Тим більше, що Акт звірки, наданий позивачем, підписаний в односторонньому порядку». Але ж позивач сумлінно регулярно складав акти звірки та направляв відповідачу, у т.ч. протягом розгляду цієї справи у суді першої інстанції (з жовтня 2017 року). Але ж відповідач завжди ухилявся від зірки розрахунків, а суд в порушення п. 2 ч.5 ст. 13 ГПК України не сприяв врегулюванню спору між сторонами та не рекомендував відповідачу провести звірку розрахунків чи з`ясувати виниклі розбіжності у бухгалтерському обліку сторін.

Між сторонами станом на 30.09.2014р. підписаний акт звірки взаєморозрахунків без зауважень, тобто до цієї дати між позивачем та відповідачем не існувало розбіжностей у бухгалтерському обліку. Не існує розбіжностей у взаєморозрахунках також у період з 01.01.2016р. по 06.07.2017р. Вочевидь, розбіжності у бухгалтерському обліку сторін виникли у період з 01.10.2014р. по 01.01.2016р., але суд це не дослідив у рішенні та не сприяв врегулюванню спору і встановленню істини по справі.

Щодо зарахування оплат, скаржник зазначає, що Суд критично оцінив і не прийняв до своєї уваги доведення Позивачем зарахування оплат Відповідача в сумі 155 000 грн. за заборгованість яка виникла раніше в хронологічному порядку. У випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, № видаткової накладної за якою здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись відповідно до умов договору між платником (Відповідачем) та одержувачем (Позивачем) коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, як у нашому випадку, у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто, починаючи з такої, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. Враховуючи, що в платіжних дорученнях Відповідача відсутнє чітке посилання на конкретну видаткову накладну (а лише вказано «Оплата за воду, согласно договора №714/11-3 от 01.06.2011г.» тобто є посилання лише на договір), то Позивачем цілком правомірно суми оплат зараховувалися за минулі періоди поставок у хронологічному порядку. Відповідач же не вказав якими саме платіжними дорученнями (№, дата) сплачені останні п`ять прострочених накладних, що зазначені в позові, тому Відповідачем оплата саме їх не доведена.

До того ж суд в порушення п. 2 ч. 4 ст. 238 ГПК України у своєму рішенні не аналізує, не дає оцінку та навіть не вказує мотиви відхилення доказів (довідка Приватбанку з додатками), наданих позивачем про оплати відповідача, які доводять оплати за поставлений товар врахованих у бухгалтерському обліку позивача та відповідача у період з 01.10.2014 року по 31.12.2015 року. Суд першої інстанції не дослідив і не надав аргументовану оцінку наявності чи відсутності розбіжностей у бухгалтерському обліку сторін стосовно надходження грошей за спірний період (з 01.10.2014 року по 31.12.2015 року). Суд також не звернув увагу й той факт, що Відповідачем були надані вибірково (незважаючи на хронологічний порядок здійснених оплат) докази оплати, але ним були здійснені ще оплати на суму 95 000 грн.: 02.02.2017 р., 13.02.2017 р., 16.02.2017 р., 20.02.2017 р., 09.03.2017 р., 14.03.2017 р. і Відповідач з невідомих причин не надав докази їх сплати. Так, суд повно і всебічно не з`ясував всі істотні обставини, на які Позивач посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом першої інстанції в порушення ч. 5 ст. 236 ГПК України не надано оцінки всім важливим аргументам Позивача та неповно встановлені обставини, які мають значення для справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» на рішення господарського суду Одеської області від 01.08.2019р. у справі № 916/2350/17 залишено без руху. Встановлено ТОВ «Біотрейд» строк 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків апеляційної скарги.

На виконання ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 року по справі № 916/2350/17, 30.09.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» вх.. № 3360/19/Д1 про усунення недоліків апеляційної скарги та надано суду докази, що підтверджують повноваження генерального директора ТОВ «Біотрейд» Болдирєва Олександра Борисовича на здійснення представництва скаржника в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.10.2019р. було відкрито апеляційне провадження по справі № 916/2350/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» на рішення господарського суду Одеської області від 01.08.2019р.

18.10.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив ТОВ «Горяц-Т» на апеляційну скаргу ТОВ «Біотрейд», в якій просило суд залишити апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області № 916/2350/17 від 01.08.2019р. без змін.

Відзив мотивовано тим, що акт звірки взаємних розрахунків не є зведеним бухгалтерським регістром і первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансові звітність в Україні», не може використовуватись як письмова форма визнання боргу та не є належним і допустимим доказом, що підтверджує заборгованість, у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України, (зазначене відповідає позиції ВС, викладеній у постанові від 10.07.2019 р. у справі № 912/2391/16).

Так, ТОВ «Горяц-Т» звертає увагу на аналогічну позицію що викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду України № 910/1389/18 від 05 березня 2019 року, в якій зазначено, що: відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Також, позивач в обґрунтування позовних вимог надав до суду видаткові накладні, які являються належними та допустимими доказами підтвердження наявності заборгованості на загальну суму 106046,11 грн., яку і вказав суд у своєму рішенні. А тому, твердження позивача щодо зарахування оплат у розмірі 155 000 грн. за заборгованість яка виникла раніше в хронологічному порядку є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

ТОВ «Горяц-Т» зазначає, що ТОВ «Біотрейд» було надано видаткові накладні, які підтверджують факт поставки товару за договором поставки з відстрочкою платежу №714/11-3 від 01.06.2011 року на загальну суму 106046,11 грн., ТОВ «Горяц-Т» було надано платіжні доручення, що підтверджують оплати за поставлений товар на загальну суму 155 000 грн. Також між сторонами справи було укладено угоду про залік зустрічних однорідних вимог від 16.01.2017 р. на 2400 грн., угоду про залік зустрічних однорідних вимог від 31.01.2017 р. на 2400 грн., та угоду про залік зустрічних однорідних вимог від 28.02.2017 р. на 2400 грн.

Тобто, згідно первинних бухгалтерських документів, які наявні у матеріалах справи заборгованість ТОВ «Горяц-Т» перед ТОВ «Біотрейд» за договором поставки з відстрочкою платежу №714/11-3 від 01.06.2011 року відсутня.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю Біотрейд (далі Постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Горяц-Т (далі Покупець, відповідач) укладено Договір поставки з відстрочкою платежу №714/11-3 від 01.06.2011 (далі Договір) з урахуванням підписаного Протоколу розбіжностей до даного Договору від 01.06.2011.

Відповідно до п.1.1. Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцю, а Покупець приймати та оплачувати Товар, у відповідності з умовами даного Договору.

П.3.1. Договору встановлено, що поставка Товару здійснюється на умовах DDP-склад Покупця (в інтерпретації Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС 2000) однією або декількома партіями у відповідності зі специфікаціями або накладними, які складаються на кожну таку партію.

Відповідно до положень Договору поставка товару відбувається у відповідності до заявки Покупця, яка погоджена з Постачальником, та направляється Постачальнику (п.3.2. Договору). При цьому Постачальник зобов`язується поставити кожну окрему партію Товару протягом 4 календарних днів (або 2 банківських дня) з моменту отримання погодженої заявки Покупця, якщо в такій заявці не вказана більш пізня дата постачання (п.3.4.).

Заявка вважається виконаною, а Постачальник таким, що виконав свої зобов`язання з поставки, якщо він здійснив поставку Товарів:

- у погоджений з Покупцем час, дату та у зазначене Покупцем місце;

- в асортименті та у кількості, відповідно до заявки;

- за цінами, затвердженими Сторонами у Специфікації;

- з повним пакетом супровідної документації;

- у повній відповідності зі встановленим законом та цим Договором порядком (п.3.5.).

Згідно з п.3.14 Договору право власності та ризик випадкової загибелі та випадкового пошкодження товарів переходить до покупця моменту вивантаження товару на рампи та підписання Покупцем накладної з приймання товару.

П. 3.18 Договору встановлено, що Постачальник зобов`язаний прийняти накладну від Покупця під час поставки товару за умови наявності підпису відповідальних осіб торгівельного об`єкту (директора) або розпорядчого центру Покупця, вказаних у круговій довіреності, а також штампа відповідного торгівельного об`єкту або розпорядчого центра Покупця.

Покупець вправі вважати недійсною та не оплачувати накладну, в якій відсутні підписи відповідальних осіб Покупця, уповноважених приймати товар, або підпис особи, яка прийняла товар, не відповідає підписам відповідальних осіб зі сторони Покупця, які вказані у круговій довіреності.

Наявність печатки Покупця на екземплярах накладних Постачальника, які оформлені у порушення ч.1 даного пункту, також не є підставою для їх оплати, при цьому Покупцем застосовуються положення частини 2 даного пункта.

Відповідно до п.4.1. Договору оплату кожної окремої партії Товару (визначеної у накладній) за даним Договором Покупець проводить шляхом перерахування 100% вартості цієї партії Товара на поточний рахунок Постачальника протягом 28 календарних днів з моменту її постачання.

В обґрунтування позову Товариство з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» вказує, що на виконання Договору позивач поставив відповідачу товар на суму 106046,11 грн., що підтверджується видатковими накладними: № БИ-004637 від 09.02.2017; № БИ-003738 від 02.02.2017; № БИ-001984 від 18.01.2017; № БИ-000481 від 05.01.2017; № БИ-004543 від 09.02.2017; було здійснено залік зустрічних вимог на суму 7704,00 грн.

Зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем складає 98341,14 грн., просить також стягнути 12781,65 грн. пені, 5703,78 інфляційних втрат, 1519,57 грн. 3% річних.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору Постачальником було поставлено товар на загальну суму 106046,11 грн., що підтверджується видатковими накладними та товарно-транспортними накладними (т.1 а.с. 36-45):

- видаткова накладна № БИ-004637 від 09.02.2017 на суму 5796,43 грн. та товарно-транспортна накладна № 004637 від 09.02.2017;

- видаткова накладна № БИ-003738 від 02.02.2017 на суму 29965,34 грн. та товарно-транспортна накладна № 003738 від 02.02.2017;

- видаткова накладна № БИ-001984 від 18.01.2017 на суму 13621,44 грн. та товарно-транспортна накладна № 001984 від 18.01.2017;

- видаткова накладна № БИ-000481 від 05.01.2017 на суму 31587,41 грн. та товарно-транспортна накладна № 000481 від 05.01.2017;

- видаткова накладна № БИ-004543 від 09.02.2017 на суму 25075,49 грн. та товарно-транспортна накладна № 004543 від 09.02.2017.

У матеріалах справи наявні також докази укладення сторонами Договору угод про залік взаємних зустрічних вимог:

- від 31.01.2017 на суму 2400,00 грн., відповідно до якої зобов`язання за Договором поставки, в яких Покупець ТОВ Горяц-Т є боржником, а Продавець ТОВ Біотрейд є кредитором, - припинилися, оскільки зараховані в залік зустрічної вимоги за іншим Договором, де ТОВ Горяц-Т є кредитором, а ТОВ Біотрейд є боржником (т.1. а.с. 56);

- від 28.02.2017 на суму 2400,00 грн., відповідно до якої зобов`язання за Договором поставки, в яких Покупець ТОВ Горяц-Т є боржником, а Продавець ТОВ Біотрейд є кредитором, - припинилися, оскільки зараховані в залік зустрічної вимоги за іншим Договором, де ТОВ Горяц-Т є кредитором, а ТОВ Біотрейд є боржником (т.1. а.с. 57);

- від 16.01.2017 на суму 2400,00 грн., відповідно до якої зобов`язання за Договором поставки, в яких Покупець ТОВ Горяц-Т є боржником, а Продавець ТОВ Біотрейд є кредитором, - припинилися, оскільки зараховані в залік зустрічної вимоги за іншим Договором, де ТОВ Горяц-Т є кредитором, а ТОВ Біотрейд є боржником (т.1. а.с. 58).

Також у матеріалах справи наявні докази оплати за Договором поставки на загальну суму 155000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями:

- №14810 від 10.01.2017 на суму 10000,00 грн. (т.1 а.с. 130);

- № 14829 від 12.01.2017 на суму 10000,00 грн. (т.1 а.с. 131);

- № 2910 від 19.01.2017 на суму 20000,00 грн. (т.1 а.с. 132);

- №2983 від 23.01.2017 на суму 10000,00 грн. (т.1 а.с. 133);

- №3080 від 26.01.2017 на суму 10000,00 грн. (т.1 а.с. 134);

- №3142 від 30.01.2017 на суму 10000,00 грн. (т.1 а.с. 135);

- № 3193 від 02.02.2017 на суму 30000,00 грн. (т.1 а.с. 136);

- № 3342 від 06.02.2017 на суму 20000,00 грн. (т.1 а.с. 137);

- № 6829 від 09.02.2017 на суму 10000,00 грн. (т.1 а.с. 138);

- №2980 від 23.02.2017 на суму 10000,00 грн. (т.1 а.с. 139);

- №3046 від 06.03.2017 на суму 15000,00 грн. (т.1 а.с. 140).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст.193 ГК України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не підтверджується наявність заборгованості відповідача за видатковими накладними № БИ-004637 від 09.02.2017; № БИ-003738 від 02.02.2017; № БИ-001984 від 18.01.2017; № БИ-000481 від 05.01.2017; № БИ-004543 від 09.02.2017 на загальну суму 106046,11 грн., оскільки відповідачем надано докази оплати за Договором на загальну суму 155000,00 грн.

З платіжних доручень на т.1 а.с.130-140 вбачається, що оплата за договором №714/11-3 від 01.06.2011 здійснювалась без посилань на видаткові накладні.

Судова колегія зауважує, що здійснення оплати без посилань на конкретну накладну унеможливлює ідентифікацію конкретної поставки товару, яку було оплачено.

Доводи апелянта про те, що наданими відповідачем платіжними дорученнями оплачувались попередні поставки, які здійснювались з 01.06.2011 по 09.02.2017 постійно, не вбачається можливим перевірити в рамках даної справи, оскільки матеріали справи не містять накладних за весь період постачання товару та відповідно усіх оплат за договором, для співставлення поставленого товару та оплат за договором.

Акт звірки станом на 22.08.2018 є одностороннім та не підписаний, тому не приймається до уваги судовою колегією (т.1 а.с.156-161)

Акт звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2014 також не підтверджує позовні вимоги, оскільки складений до 05.01.2017 дати першої поставки за спірною накладною.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що Акт звірки взаємних розрахунків не є первинним бухгалтерським документом, а дані, відображені у Акті звірки, повинні бути підтверджені первинними документами згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Щодо доводів апелянта про недоведеність оплати відповідачем саме тих накладних, що вказані в позовній заяві, судова колегія зауважує, що відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, позивачем також не доведено, що відповідачем не оплачено спірні видаткові накладні.

Посилання апелянта на те, що переплата за товар 56 658,86 грн. могла б піти тільки в оплату раніше поставленого товару Відповідачу, не доведено належними та допустимими доказами.

При цьому, судова колегія допускає наявність поставок товару до 05.01.2017р., враховуючи укладення договору між сторонами 01.06.2011 року, та зміст актів звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2014 року, оборотні відомості ТОВ «Біотрейд», однак апелянтом не надано пояснень, за якими видатковими накладними зараховані оплати відповідача.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність, необґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості, та, відповідно про відмову у задоволенні похідних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, оскаржуване рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.

За таких обставин, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2019 року у справі № 916/2350/17 відповідає обставинам справи та вимогам закону та підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2019 року у справі № 916/2350/17 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя Н.М. Принцевська

Суддя Г.І. Діброва