СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2019 р. Справа № 913/518/19

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: Стойка О.В. Попков Д.О., Пушай В.І. Склярук С.І. Чернобай С.С. - за ордером (адвокат); Не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_1 м.Рубіжне, Луганська область

на ухвалу господарського суду Луганської області
від07.11.2019 року
у справі№913/518/19 (суддя Тацій О.В.)
за позовом до про Фізичної особи ОСОБА_1 м.Рубіжне, Луганська область Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" м.Луганськ скасування протоколу
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Луганської області від 07.11.2019 закрито провадження у справі №913/518/19 за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 м.Рубіжне, Луганська область (далі - Позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" м.Луганськ (далі Відповідач) про скасування протоколу на підставі п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України за мотивами того, що заявлені Позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Позивачем на зазначену ухвалу подано апеляційну скаргу, за змістом якої апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав до закриття провадження у справі, оскільки категорії спорів щодо скасування оперативно- господарської санкції відносяться до юрисдикції господарських судів, про що також свідчить численна судова практика.

На електронну адресу суду від Відповідача надійшов відзив, за змістом якого він заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою. Зокрема, зазначив, що даний спір не підсудний господарським судам, посилаючись на правову позицію Великої палати Верховного Суду у цивільній справі № 522/12901/17-ц від 06.02.2019р.

Позивач у судовому засіданні 16.12.2019 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати ухвалу господарського суду про закриття провадження та направити справу до господарського суду Луганської області для подальшого розгляду.

Представник Відповідача судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи.

Колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника Відповідача, який не скористався своїм правом, передбаченим статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала господарського суду - скасуванню, виходячи із наступного.

Суд першої інстанції вважає, що вимога про скасування протоколу №68 від 06.08.2019 року засідання комісії Рубіжанського РЕМ з розгляду Акту №003694 від 15.05.2019 року про порушення Правил роздрібного ринку електроенергії - не сприяє ефективному відновленню порушеного права, оскільки складений Відповідачем акт про порушення є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення перевірки дотримання Правил.

Господарський суд вважав, що протокол комісії з розгляду акту про порушення є лише однією з форм фіксації відповідного порушення господарського зобов`язання та не встановлює для позивача будь-яких обов`язків, є різновидом претензії і може бути визнаний як доказ в іншому судовому провадженні, зокрема, під час вирішення спору щодо відшкодування матеріальних збитків, - що у свою чергу свідчить про відсутність у даному випадку спору про право і виключає можливість звернення до суду за його захистом.

Внаслідок цього судом першої інстанції закрито провадження у даній справі в порядку пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд з підстав того, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Однак колегія суддів не погоджується з відповідною позицією місцевого господарського суду з огляду на таке.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Приписами ст.129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 20 ГПК України, до компетенції господарського суду відносяться справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

За висновками суду першої інстанції в даній справі відсутній спір про право, що виникає з правовідносин сторін, як обов`язковий елемент розгляду спору господарським судом, оскільки позовна вимога спрямована не на захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права, що виключає можливість звернення до суду з відповідним позовом.

Однак відповідний висновок не відповідає фактичному змісту заявленого Позивачем предмету позову.

В даному випадку правовідносини сторін виникли на підставі Договору про постачання електричної енергії №357 від 24.12.2012р., який укладено між Позивачем, як фізичною особою підприємцем та Відповідачем, як енергопостачаючою організацією, у відповідності до умов якого, постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід`ємними частинами (пункт 1 Договору).

Під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (пункт 2.1. Договору).

За результатами перевірки на об`єкті ФОП Липко С.В. 25.05.2018 представниками ТОВ "Луганське енергетичне об`єднання" складено акт № 003694 від 15.05.2019р. про порушення, в якому зазначено, що споживач при користуванні електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1, порушив пункти 2.1. п.п.3 Методики №562 та пункт 4.4.3. Договору, а саме: вчинення дій, які призвели до зміни показів приладу обліку.

Розглянувши акт про порушення № 003694 від 15.05.2019р. комісія Відповідача з розгляду Актів прийняла рішення - виконати розрахунок недоврахованої електричної енергії по акту на суму 172 263,70 грн.

Рішення, що оформлене протоколом 68 від 06.08.2019 року, яке Позивач і вимагає скасувати, він розглядає це рішення у якості оперативно - господарської санкції, що була застосована до нього за порушення договірних зобов`язань (а.с. 8 зворот).

Тобто, між сторонами виник спір, пов`язаний з виконанням умов господарського договору, а його предметом є скасування оперативно - господарської санкції.

Відповідно до ст. 235 ГК У країни за порушення господарських зобов`язань до суб`єкті в господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку. До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Частиною 1 ст. 236 ГК України встановлено види господарсько -оперативних санкцій, серед яких, зокрема, передбачено встановлення в односторонньому порядку на майбутнє додаткових гарантій належного виконання зобов`язань стороною, яка порушила зобов`язання: змін а порядку оплати продукції (робіт, послуг), переведення платника на попередню оплату продукції (робіт, послуг) або на оплату після перевірки їх якості тощо.

Отже, зі змісту вказаних положень чинного законодавства вбачається, що рішення постачальника електричної енергії про донарахування споживачу вартості недоврахованої спожитої електроенергії є саме оперативно-господарською санкцією.

Крім того, право споживача на оскарження в судовому порядку рішення комісії постачальника електроенергії передбачено Правилами користування електричною енергією, які діяли на момент укладення Договору та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, які діяли на момент вчинення правопорушення.

Таким чином, рішення комісії з розгляду актів про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії, оформлене протоколом про нарахування обсягу необлікованої енергії та визначення її вартості, яку повинен оплатити споживач, безпосередньо впливає на права та обов`язки відповідного суб`єкта господарювання у розрізі його відносин з енергопостачальною організацією, оскільки встановлює обсяг і вартість недоврахованої електроенергії (цю суму слід сплатити позивачеві протягом 30 календарних днів з дня отримання рахунка) та створює загрозу припинення електропостачання відповідного споживача.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку про те, що спір за позовом споживача до енергопостачальної організації про визнання протиправним та скасування рішення комісії з розгляду актів про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії, оформленого відповідним протоколом комісії, у розумінні пункту 10 частини першої статті 20 ГПК України відповідає ознакам спору, що відноситься до предметної юрисдикції господарських судів.

При цьому, судова колегія враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 3-788гс17 згідно якої у випадку припинення фізичної особи-підприємця, її господарські зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, оскільки безпосередньо сама фізична особа не зникає і згідно ст. 52 ЦК України відповідає усім своїм майно за такими зобов`язаннями на загальних підставах.

Таким чином, втрата Позивачем статусу суб`єкта підприємницької не тягне за собою наслідків у виді зміни судочинства у даній справі, оскільки на момент складення акту про порушення, Позивач був фізичною особою - підприємцем.

В даному випадку посилання суду першої інстанції на висновок, що викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у від 06.02.2019у справі №522/12901/17-ц є помилковим, оскільки предмет позову у наведеній справі полягав у скасуванні протоколу щодо розгляду акта про порушення ПКЕЕ та визнання дій комісії щодо розгляду зазначеного акта неправомірними та мова йшла про скасування акту індивідуального характеру. Висновок щодо застосування норм права, який міститься в зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду стосується саме акту про порушення, тоді як питання про охоплення визначенням оперативно - господарської санкції рішенням комісії постачальника, оформлене протоколом засідання комісії, в межах зазначеної постанови не розглядалось.

В той же час, незважаючи на визначення в прохальній частині позовної заяви вимоги про скасування протоколу, в межах даної справи №913/518/19 наявний спір про скасування рішення комісії з розгляду актів про порушення, яке оформлене протоколом, тобто, про скасування оперативно-господарської санкції.

Таким чином предмет позову в даній справі та у справі № №522/12901/17-ц за своїм змістом є відмінними, а відтак зазначені справи не є аналогічними, що виключає необхідність врахування правового висновку Великої Палати Верховного Суду в порядку частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

Про помилковість висновків суду першої інстанції також свідчить численна судова практика Верховного Суду у справах 923/828/19 від 06.08.2019р., №922/2992/18 від 01.11.2019р., №916/1375/18 від 07.11.2019р., №926/1294/18 від 14.08.2019р. та №904/3918/18 від 11.07.2019р., що аналізує аналогічні правові питання.

Отже, Позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до змісту позовної вимоги.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність закриття провадження в порядку пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України не відповідає наведеним вище нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

З урахуванням вищевикладених обставин справи у їх сукупності, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи ОСОБА_1 м.Рубіжне, Луганська область підлягає задоволенню, ухвала господарського суду Луганської області від 07.11.2019р. у справі №913/518/19 - скасуванню, а справа - передачі до господарського суду Луганської області для продовження розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч.3 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги та інших витрат, має здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи по суті.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_1 м.Рубіжне, Луганська область на ухвалу господарського суду Луганської області від 07.11.2019р. у справі №913/518/19 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Луганської області від 07.11.2019р. у справі № 913/518/19 скасувати.

Справу № 913/518/19 направити до подальшого розгляду до Господарського суду Луганської області.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено та підписано 20.12.2019

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя Д.О. Попков

Суддя В.І. Пушай