ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2019 р. Справа № 916/3047/19

Господарський суд Одеської області у складі:

судді Малярчук І.А.,

при секретарі судового засідання Мукієнко Д.С.,

за участю представників сторін:

позивача: не з`явився

відповідача: не з`явився,

розглянувши справу №916/3047/19 за позовом Приватного підприємства "Миколаїввтормет" (54055, м. Миколаїв, вул. Слобідська,51-а, оф.41) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ОІЛС Україна" (38001, Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Праці, 8, офіс 32/3) про стягнення 160175,09грн. заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача, заяв, клопотань, процесуальні дії суду:

Позивач позовні вимоги підтримує, в їх обґрунтування зазначає, що між ним та відповідачем 24.05.2018р. було укладено договір на перевезення вантажу №П01/2405/2018, відповідно до якого позивач здійснив перевезення автомобільним транспортом вантажу у період з 28.06.2018р. по 12.07.2018р. на загальну суму 507014,10грн., про що сторонами було складено та підписано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №00000298 від 17.07.2018р. Позивач зазначає, що за наслідками наданих послуг позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату №СФ-0298 від 17.07.2018р., однак, відповідачем в порушення п.4.4. договору №П01/2405/2018 протягом 30 календарних днів з дня підписання сторонами акту приймання-передавання наданих послуг, тобто, у строк до 18.08.2018р. оплату у повному обсязі не проведено, сплачено лише 407014,10грн., у зв`язку з чим залишок боргу становить 100000грн. Через несвоєчасну сплату заборгованості позивач нарахував до стягнення з відповідача пеню.

Відповідач у судові засідання не з`являвся, правом на подання відзиву не скористався. За таких обставин, суд розглядає дану справу за наявними в ній матеріалами з врахуванням положень ч.2 ст.178, ч.1 ст.202 ГПК України, якими передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи; неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвали суду від 01.11.2019р., від 02.12.2019р. не були фактично вручені відповідачу поштою через його незнаходження за адресою, однак, вважаються врученими в силу положень ч.ч.5, 6 ст.242 ГПК України. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення є: день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Ухвалою суду від 01.11.2019р. відкрито провадження у справі №916/3047/19, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні 02.12.2019р. о 10год.30хв.

У судовому засіданні 02.12.2019р. оголошено протокольну ухвалу про перерву до 16.12.2019р. об 11год.00хв.

Клопотання позивача від 26.11.2019р. за вх.№24480/19 про долучення доказів до справи було судом задоволено.

Зміст спірних правовідносин, фактичні обставини справи та докази, на підставі яких судом встановлені обставини справи:

24.05.2018р. між ПП «Миколаїввтормет» (перевізник) та ТОВ «ІСТ ОІЛС Україна» (замовник) було укладено договір на перевезення вантажу №П01/2405/2018, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених дим договором, перевізник бере на себе зобов`язання доставити довірений йому замовником вантаж з пункту навантаження (відправлення) до пункту призначення і видати вантаж уповноваженому представнику замовника (вантажоодержувачу), а замовник бере на себе зобов`язання сплатити вартість перевезення вантажу (п.1.1. договору).

Відповідно до п.п.4.1., 4.2., 4.4. договору №П01/2405/2018 від 24.05.2018р. розрахунки між перевізником та замовником здійснюються шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок перевізника. Ціна перевезення вантажу розраховується окремо для кожного перевезення згідно заявці замовника та визначається у додатковій угоді. Вартість перевезення залежить від кілометражу, що проходить автотранспорт перевізника та кількості вантажу. Замовник оплачує вартість перевезення вантажу в строк, що не перевищує 30 календарних днів з дня підписання сторонами акту приймання-передавання наданих послуг.

Згідно п.8.1. договору №П01/2405/2018 від 24.05.2018р. він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та закінчується 31.12.2018р., але не раніше повного виконання сторонами своїх обов`язків, що виникли до вказаної дати.

На виконання умов договору №П01/2405/2018 від 24.05.2018р. позивач надав відповідачу послуги з перевезення вантажів вантажним транспортом в період з 02.07.2018р. по 13.07.2018р. на загальну суму 507014,10грн., в підтвердження чого у справі наявні підписані сторонами акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №00000298 від 17.07.2018р., реєстр ТТН до нього.

Позивачем відповідачу було виставлено рахунок-фактуру №СФ-0298 від 17.07.2018р. на суму 507014,10грн.

Частково відповідач розрахувався із позивачем за надані послуги перевезення на суму 407014,10грн., про що свідчать платіжні доручення №1943 від 03.08.2018р. на суму 40000грн., №2119 від 20.08.2018р. на суму 50000грн., №2227 від 07.09.2018р. на суму 40574,34грн., №3025 від 02.11.2918р. на суму 100000грн., №3168 від 13.11.2018р. на суму 76439,76грн., №3736 від 11.12.2018р. на суму 25000грн., №3830 від 13.12.2018р. на суму 25000грн., №4076 від 22.12.2018р. на суму 25000грн., №69 від 15.01.2019р. на суму 25000грн.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши пояснення представника позивача, його мотивовану оцінку кожного аргументу щодо наявності підстав для задоволення позову, проаналізувавши нижченаведені норми чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюється договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ч.1 ст.908, п.1 ч.2 ст.908 Цивільного кодексу України).

Частини 1, 2, 3 ст.909 Цивільного кодексу України визначають, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. Плата за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти, що здійснюється транспортом загального користування, визначається за домовленістю сторін, якщо вона не встановлена тарифами, затвердженими у встановленому порядку.

Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Таким чином, як встановлено судом вище, за договором №П01/2405/2018 від 24.05.2018р. позивач здійснив на користь відповідача перевезення вантажу, що підтверджується актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №00000298 від 17.07.2018р., реєстром ТТН до нього, відповідачем частково були оплачені надані послуги на суму 407014,10грн., у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 100000грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

Крім того, позивачем за здійснення відповідачем несвоєчасної оплати послуг з перевезення заявлено до стягнення з відповідача 60175,09грн. пені загалом за період з 21.08.2018р. по 06.09.2018р.

За положеннями ч.1 ст.199 ГК України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

У відповідності до приписів ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Пунктом 1 ст.547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Так, в обґрунтування правових підстав для нарахування пені позивач послався на положення ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» №543/96-ВР від 22.11.1996р.

Преамбула названого Закону визначає, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб`єктів переказу грошей через платіжні системи.

Положення ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачають, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

В п.1.6. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, що у господарських відносинах грошові зобов`язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України). Однак оскільки господарський договір (угода) є не єдиною підставою виникнення відповідного зобов`язання, то сама лише відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору (угоди) або незазначення в останньому умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобов`язання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства. Слід також враховувати, що договір, в тому числі в тій його частині, яка стосується відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, може бути укладено не лише шляхом складання єдиного документа, підписаного сторонами, а й шляхом обміну листами, телеграмами, факсограмами, телефонограмами та іншими документами, якщо із зазначених документів вбачається, що сторони погодили умови стосовно такої відповідальності.

Наразі, положення ч.1 ст.199 ГК України, ч.1 ст.547 ЦК України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлюють можливість застосування пені, як виду неустойки, виключно якщо така передбачена домовленістю сторін, або встановлена законом.

Тоді як у договорі, невиконання якого відповідачем стало підставою для даного позову в розрізі основної та додаткової позовної вимоги (про стягнення пені), сторони не передбачили нарахування пені за невиконання чи неналежне виконання замовником зобов`язань щодо оплати послуг з перевезення.

Наводячи правове обґрунтування нарахування пені у даних спірних правовідносинах, позивач послався на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Як визначено у ст.1 названого Закону, він регулює відносини з нарахування пені, встановленої виключно за згодою сторін. Тобто, застосування положень вказаного Закону неможливе без попереднього узгодження сторонами у договорі самої можливості нарахування пені за прострочення грошового зобов`язання.

Позивач не довів суду існування між сторонами письмової домовленості відносно нарахування пені, у зв`язку з чим позовна вимога позивача про стягнення 60175,09грн. пені з відповідача є необґрунтованою та задоволенню судом не підлягає.

Згідно ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Положення п.2 ч.1 ст.129 ГПК України передбачають, що судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За розгляд даного позову судом позивач поніс витрати на оплату судового збору в сумі 2402,64грн., відшкодування яких платнику в сумі 1500грн. покладається на відповідача внаслідок того, що позовні вимоги підлягають судом частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 123, 124, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити частково позов Приватного підприємства "Миколаїввтормет" (54055, м. Миколаїв, вул. Слобідська,51-а, оф.41) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ОІЛС Україна" (38001, Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Праці, 8, офіс 32/3) про стягнення 160175,09грн. заборгованості.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТ ОІЛС Україна" (38001, Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Праці, 8, офіс 32/3, ) на користь Приватного підприємства "Миколаїввтормет" (54055, м. Миколаїв, вул.Слобідська,51-а, оф.41, ) 100 000 (сто тисяч) грн. заборгованості, 1500 (одну тисячу п`ятсот) грн. судового збору.

3. Відмовити Приватному підприємству "Миколаїввтормет" (54055, м. Миколаїв, вул.Слобідська,51-а, оф.41) у задоволенні решти частини позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.241 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16 грудня 2019 р.

Суддя І.А. Малярчук