РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.12.2019Справа № 910/11341/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., за участю секретаря судового засідання Зарудньої О.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до 1) Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г; ідентифікаційний код 00032129)

2) Приватного підприємства "Бекристон" (02072, м. Київ, вул. Бориса Гмирі, буд. 2, офіс 215; ідентифікаційний код 36085749)

про визнання недійсними підпунктів договору,

Представники сторін:

від позивача: Тіньковський О.Г

від відповідача-1: Карпінський С.В.

від відповідача-2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", Приватного підприємства "Бекристон", в якому просить суд визнати недійсними підпункти 2.3.1-2.3.3, 2.3.4. (в частині збільшення розміру процентів за Кредитним договором), 2.3.5, 2.3.6, 2.3.7 (в частині доповнення/зміни комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення їх видів та розмірів) пункту 2.3. статті 2 "Предмет Договору" Договору поруки № 193/48-4 від 29.01.2015 (з усіма змінами та доповненнями), укладеного між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (ідентифікаційний код 00032129, місцезнаходження 01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) та Приватним підприємством "Бекристон" (ідентифікаційний код 36085749), місцезнаходження: 02072, м. Київ, вул. Бориса Гмирі, 2, оф. 215).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 18.09.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 16.10.2019.

19.09.2019 Господарським судом міста Києва зареєстровано клопотання відповідача-1 про продовження строку на подання відзиву, яке було подано через скриньку Господарського суду міста Києва 18.09.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 задоволено клопотання Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про продовження строку на подання відзиву та відповідно продовжено Акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" строк на подання до суду відзиву на позовну заяву до 28.09.2019.

02.10.2019 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 у підготовчому засіданні судом оголошено перерву до 30.10.2019.

30.10.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача-2 про залучення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ "Фінансова компанія "Артфінброк" у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

У підготовчому засіданні 30.10.2019 представник позивача надав суду заяву про припинення представництва представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2019 у підготовчому засіданні судом оголошено перерву до 06.11.2019.

У підготовчому засіданні 06.11.2019 представник позивача надав суду відповідь на відзив відовідача-1.

За наслідками розгляду заяви відповідача-2 про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та заслухавши пояснення представників сторін, ухвалив відмовити у її задоволенні з підстав безпідставності заявлення та необґрунтованості. Дана інформація занесена до протоколу судового засідання від 06.11.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/11341/19 призначено на 04.12.2019.

У судовому засіданні 04.12.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги просив суд про їх задоволення.

Представник відповідача-1 заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідча-2 у судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, про місце дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення штрихкодовим ідентифікатором 423).

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 04.12.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.01.2015 між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (далі - кредитор), Приватним підприємством "Бекристон" (далі - боржника) та ОСОБА_1 (далі - поручитель) було укладено договір поруки № 193/48-4 за умовами якого сторони досягли згоди щодо врегулювання усіх майнових та організаційних аспектів на наведених в даному договорі умовах.

В подальшому, 24.06.2016 та 30.05.2017 сторонами було укладено додаткові договору до договору поруки № 1 та № 2 відповідно до яких окремі положення договору поруки були викладені в зміненій редакції.

За умовами п. 9 ст. 1 "Терміни та скорочення" договору поруки (в редакції додаткового договору № 1 від 24.06.2016) зобов`язання боржника як позичальника (в повному обсязі або окремій його частині), що випливають з кредитного договору, в тому числі, але не виключно:

1. повернути Банку кредитні кошти, отримані за кредитним договором у розмірі, що не перевищує еквіваленту 2 500 000,00 (два мільйони п`ятсот тисяч) євро 00 євроцентів із остаточним терміном повернення не пізніше ніж "30" вересня 2018 року (включно), із погашенням згідно графіку та на умовах, зазначених у кредитному договорі;

2. на умовах, передбачених у кредитному договорі - сплатити Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі, що визначений на основі процентної ставки 11% (одинадцять) процентів річних у євро та 23,5% (двадцять три цілих п`ять десятих) процентів річних у гривні за період користування кредитними коштами з 29.11.2013 до повного повернення кредитних коштів відповідно до кредитного договору або до моменту настання випадків передбачених п. 2.8.5. кредитного договору;

3. на умовах, передбачених у кредитному договорі - сплатити Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі, що визначений на основі процентної ставки 16,5% (шістнадцять цілих п`ять десятих) процентів річних у євро та 28,5% (двадцять вісім цілих п`ять десятих) процентів річних у гривні за період користування кредитними коштами з 29.11.2013 до повного повернення кредитних коштів АБО до моменту настання випадків передбачених п. 2.8.5. кредитного договору;

4. з моменту настання випадків передбачених п. 2.8.5. кредитного договору до повного повернення кредитних коштів відповідно до кредитного договору - сплатити Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі, що визначений на основі процентної ставки 11,25% (одинадцять цілих двадцять п`ять сотих) процентів річних у євро та 23,75% (двадцять три цілих сімдесят п`ять сотих) процентів річних у гривні, та, при настанні випадків, визначених у Кредитному договорі - сплатити Банку проценти за користування кредитними коштами в розмірі, що визначений на основі процентної ставки 16,75% (шістнадцять цілих сімдесят п`ять сотих) процентів річних у євро та 28,75% (двадцять вісім цілих сімдесят п`ять сотих) процентів річних у гривні за період користування кредитними коштами;

5. сплатити Банку комісійні винагороди у строки та на умовах, зазначених у кредитному договорі;

6. сплатити на користь Банку штрафні санкції у випадку неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, а також інші платежі, що підлягають сплаті згідно умов кредитного договору;

7. відшкодувати Банку в повному обсязі збитки, понесені у випадку неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, в тому числі витрати, понесені Банком, втрачені грошові кошти та/або неодержані ним доходи.

Відповідно до п. 2 ст. 1 "Терміни та скорочення" договору поруки (в редакції додаткового договору № 2 від 30.05.2017) кредитний договір визначений, як договір кредитної лінії № 89/48-1 від 29.11.2013, укладений між Банком та боржником, в редакції, викладеній в додатковому договорі до нього № 3 від 29.01.2015, включно з додатковим договором до нього № 8 від 30.05.2017.

Таким чином, поручитель прямо поручився за виконання вищезазначених зобов`язань боржника перед Банком, передбачених договором кредитної лінії № 89/48-1 від 29.11.2013, укладеним між Банком і боржником, в редакції, викладеній в додатковому договорі до нього № 3 від 29.01.2015, включно з додатковим договором до нього № 8 від 30.05.2017.

За умовами п. 2.3 ст. 2 "Предмет договору" договору поруки, порукою за цим договором без отримання додаткової згоди поручителя у повному обсязі також забезпечуються зміни умов зобов`язання, які виникнуть (зміняться) відповідно до умов кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву (зокрема, внаслідок внесення змін до кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву), та не впливають на обсяг відповідальності поручителя. Поручитель безумовно погоджується, що відповідно до умов цього пункту договору змінами умов зобов`язання, які не збільшують обсягу відповідальності поручителя та забезпечуються порукою за цим договором вважаються у тому числі але не виключно:

2.3.1. будь-яке збільшення розміру кредиту, наданого боржнику;

2.3.2. продовження строку користування кредитом (його частинами), зміни строків виконання повністю або частково зобов`язання, збільшення заборгованості за кредитом на суму нарахованих та несплачених процентів;

2.3.3. відстрочення виконання зобов`язання/будь-якої його частини;

2.3.4. будь-яке збільшення/зменшення розміру процентів за кредитним договором;

2.3.5. встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки, зокрема, зміна будь-яким чином методу (способу) нарахування процентів за користування кредитом;

2.3.6. зміна будь-яким чином графіку погашення заборгованості за кредитним договором;

2.3.7. доповнення/зміна комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення/зменшення їх видів та розмірів;

2.3.8. будь-які інші зміни кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву.

Вважаючи, що підпункти 2.3.1-2.3.3, 2.3.4. (в частині збільшення розміру процентів за кредитним договором), 2.3.5, 2.3.6, 2.3.7 (в частині доповнення/зміни комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення їх видів та розмірів) пункту 2.3. статті 2 "Предмет договору" договору поруки № 193/48-4 від 29.01.2015 (з усіма змінами та доповненнями), укладеного між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Бекристон" суперечать положенням Цивільного кодексу України, позивач й звернувся до суду про визнання їх недійсними.

Як про це вказує позивач зі змісту оспорюваних положень договору поруки вбачається, що порука не припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшення збільшується обсяг відповідальності, що на переконання ОСОБА_1 суперечить приписам ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, чинній станом на день укладення договору поруки.

Разом з тим, позивач вказує, що даний правочин суперечить засадам розумності, справедливості та добросовісності.

Із поданого відповідачем-1 відзиву вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог вказуючи, що сторони договором поруки погодили, що вони вважають збільшенням обсягу відповідальності поручителя, та згода на яку саме зміну основного зобов`язання вимагається відповідна згода поручителя.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання наявності або відсутності прав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Так, статтями 202, 205 Цивільного кодексу України унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як встановлено судом, 29.01.2015 між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", Приватним підприємством "Бекристон" та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 193/48-4 за умовами якого поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання, у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву.

Судом також встановлено, що вказаний договір підписано уповноваженими на це особами.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо в договорі не передбачено субсидіарну відповідальність поручителя, кредитор має право, керуючись ст. 543 ЦК України, звернутися як до боржника за основним зобов`язанням, так і до поручителя; як разом, так і окремо; як повністю, так і в частині боргу. Таким чином, при солідарній поруці кредитор наділяється правом самостійно вирішувати питання про те, до кого з них - боржника чи поручителя - чи до обох разом, в якій частині і в якій послідовності пред`являти свої вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

При тому суд вказує, що підпунктом 3.2.3. договору поруки визначено, що кредитор має право вимагати виконання зобов`язання за кредитним договором та/або договором про відкриття непокритого акредитиву на власний вибір, як від боржника і поручителя спільно, так і від будь-якого з них окремо, причому як в повному обсязі, так і частково.

До всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього договору (у тому числі щодо всіх грошових зобов`язань поручителя - повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), застосовується строк позовної давності тривалістю у 30 (тридцять) років (підпункт 10.1.2. договору поруки).

Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду України від 05.06.2013 у справі № 6-43цс13, вказано, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Умовами пункту 2.3. договору поруки сторони дійшли згоди, що порукою за цим договором без отримання додаткової згоди поручителя у повному обсязі також забезпечуються зміни умов зобов`язання, які виникнуть (зміняться) відповідно до умов кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву (зокрема, внаслідок внесення змін до кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву), та не впливають на обсяг відповідальності поручителя. Поручитель безумовно погоджується, що відповідно до умов цього пункту договору змінами умов зобов`язання, які не збільшують обсягу відповідальності поручителя та забезпечуються порукою за цим договором вважаються, у тому числі, але не виключно:

- будь-яке збільшення розміру кредиту, наданого боржнику;

- продовження строку користування кредитом (його частинами), зміни строків виконання повністю або частково зобов`язання, збільшення заборгованості за кредитом на суму нарахованих та несплачених процентів;

- відстрочення виконання зобов`язання/будь-якої його частини;

- будь-яке збільшення/зменшення розміру процентів за кредитним договором;

- встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки, зокрема, зміна будь-яким чином методу (способу) нарахування процентів за користування кредитом;

- зміна будь-яким чином графіку погашення заборгованості за кредитним договором;

- доповнення/зміна комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення/зменшення їх видів та розмірів;

- будь-які інші зміни кредитного договору та/або договору про відкриття непокритого акредитиву.

Відповідно до п. 5.1. договору поруки сторони засвідчують однакове розуміння ними умов цього договору та його правових наслідків, підтверджують дійсність їх намірів при його укладанні, а також те, що договір не містить ознак фіктивного чи удаваного правочину, що він не укладений під впливом помилки щодо його природи, прав та обов`язків сторін, а також під впливом обману чи збігу тяжких обставин.

Згідно п. 5.2. договору поруки сторони передбачили, що з укладанням цього договору вони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких інших умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору.

Договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін (уповноважених представників сторін), скріплених печатками, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмету та змісту договору (п. 12.6. договору поруки).

Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи спірний договір сторони усвідомлювали весь обсяг прав та обов`язків передбачених його умовами, та відповідно погоджуючись з такими умовами усвідомлювали настання правових наслідків за невиконання та/або неналежне невиконання покладених на сторін зобов`язань.

Крім того, погоджуючись з умовами договору сторони були обізнані, що даний договір укладається з метою настання правових наслідків, в той час будь яких зауважень та/або незгоди з його умовами сторонами висловлено не було.

Так, положеннями ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України (в редакції, що діяла в момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, укладаючи 29.01.2015 договір поруки № 193/48-4 сторони договору погодили, що вони вважають збільшенням обсягу відповідальності поручителя, та згода на яку саме зміну основного зобов`язання вимагається відповідна згода поручителя.

За таких підстав згода ОСОБА_1 на внесення будь яких змін та укладення додаткових угод до кредитного договору, відповідно і на збільшення обсягу його відповідальності за цим правочином ,була очевидною, явно вираженою та відповідача волі поручителя.

Разом з тим, суд зазначає, що аналогічні правові висновки викладені й у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 200/16682/15-ц у разі, якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання.

Приписами статті 204 Цивільного кодексу України закріплено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, у розумінні статей 203, 215 Цивільного кодексу України, недійсність договору законодавець пов`язує з невідповідністю змісту договору нормам закону.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ст. 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позивачем при зверненні до суду з вимогою про визнання недійсними підпунктів 2.3.1-2.3.3, 2.3.4. (в частині збільшення розміру процентів за кредитним договором), 2.3.5, 2.3.6, 2.3.7 (в частині доповнення/зміни комісій та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або неустойок, що підлягають сплаті кредитору, та/або збільшення їх видів та розмірів) та пункту 2.3. статті 2 "Предмет договору" договору поруки № 193/48-4 від 29.01.2015 (з усіма змінами та доповненнями), укладеного між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України", ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Бекристон" не доведено наявності підстав з відповідними засобами доказування щодо їх недійсності.

У свою чергу, судом не встановлено обставин з якими законодавство пов`язує можливість визнання оскаржуваного правочину та/або його частин недійсними.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, вул. Госпітальна, буд. 12-Г; ідентифікаційний код 00032129) та Приватного підприємства "Бекристон" (02072, м. Київ, вул. Бориса Гмирі, буд. 2, офіс 215; ідентифікаційний код 36085749) про визнання недійсними підпунктів договору - відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору позивачу не відшкодовуються.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 13.12.2019

Суддя Д.О. Баранов