РІШЕННЯ

Іменем України

12 грудня 2019 року м. Чернігівсправа № 927/794/19

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Фетисової І.А.

за участю секретаря судового засідання Рослого В.В.

розглянуто у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу 927/794/19

за позовом: Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001

а/с 1800, м. Дніпро, 49027

до відповідача: ОСОБА_1

АДРЕСА_1

про стягнення 75527,38 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Падалко О.В. д. 7690-К-О від 27.12.2016

від відповідача: Костюкова Т.В. д. б/н від 06.11.2019

Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" подано позов до ОСОБА_1 про стягнення 75527,38 грн, а саме 23845,15 заборгованості по процентам за користування кредитом, 47212,03 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, 4470,20 грн заборгованості по комісії за користування кредитом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору банківського обслуговування б/н від 02-04-2012.

Відповідач у відзиві на позов повідомив про безпідставність позову та просить в позові відмовити. Повідомив, що позивач звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в сумі 25632,79 грн, що складалася з суми кредиту, процентів, пені, комісії та штрафних санкцій, яка була розрахована станом на 20.05.2015. Рішенням Городнянського суду Чернігівської області від 25.08.2015 по справі № 732/960/15-ц стягнуто на користь позивача заборгованість за договором б/н від 02.04.2012 в розмірі 25632,79 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі в розмірі 10856,26 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 7450,31 грн, пені за несвоєчасне погашення виконання зобов`язань за договором в розмірі 5667,10 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 1659,13 грн. Рішення суду виконується шляхом відрахування з пенсії 20 % її розмірі в сумі 264 грн. Позивач продовжує нараховувати відсотки та штрафні санкції, незважаючи на те, що фактично кредитний договір від 02.04.2012 припинив свою дію з моменту пред`явлення банком вимоги про дострокове стягнення заборгованості, а рішення суду виконується через державну виконавчу службу. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно з правовою позицією, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 14-131-цс/19 у разі заперечень позичальника та відсутності його підпису на таких документах Тарифи обслуговування кредитних карт, Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті кредитодавця не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Позивач у відповіді на відзив повідомив про активне використання відповідачем кредитного рахунку відповідно до виписки банку, відповідачем попереднє судове рішення про стягнення заборгованості повністю не виконано, тому позивач звертається з позовними вимогами до відповідача, які були нараховані згідно умов кредитного договору до теперішнього часу, але не були предметом розгляду попереднього судового процесу. Прийняття рішення від 25.08.2015 не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору і не тягне за собою припинення договору. Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, враховуючи, що договір не є розірваним або припиненим згідно правових підстав визначених ст.ст. 599, 651, 654 ЦК України, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Відповідно до частин 6, 7 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України у разі, якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні встановлено Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207.

Відповідно до п. 3 Правил реєстрація / зняття місця проживання / перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 23.09.2019 по справі № 927/794/19 було здійснено запит до Центру надання адміністративних послуг Городнянської районної державної адміністрації про надання надати суду в 5-денний термін інформації щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача: ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Городнянським РВ УМВС України в Чернігівській області 16.02.2001, ІПН НОМЕР_2 , наявна адреса місця реєстрації АДРЕСА_1 ).

Листом № 03-09/821 від 26.09.2019 Городнянська міська рада Чернігівської області повідомила, що за даними Городнянської міської ради гр.. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачем разом з позовною заявою подано клопотання від 27.08.2019 про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 15.10.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті на 12.11.2019 на 10:00 год. Відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

12.11.2019 Господарським судом Чернігівської області відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 26.11.2019 на 10:50 год. Сторонам надіслано ухвалу повідомлення.

19.11.2019 відповідачем подано клопотання про витребування доказів, а саме витребувати у позивача довідку про зарахування коштів 10760,3 грн. сплачених відповідачем в погашення тіла кредиту, процентів, пені, комісії за рішенням суду.

20.11.2019 відповідачем подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме довідки про відрахування з пенсії відповідача в період з грудня 2015 по жовтень 2019 в погашення боргу по рішенню суду.

Позивачем 25.11.2019 подано заяву про проведення судового засідання 26.11.2019 без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримує. Вважати опискою посилання в позовній заяві на рішення Господарського суду Чернігівської області від 25.08.2015 по справі № 732/960/15-ц. Вірним просить вважати посилання на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 25.08.2015 № 732/690/15-ц.

26.11.2019 позивачем електронною поштою через канцелярію суду надіслано клопотання про перенесення судового засідання.

Господарський суд Чернігівської області листом від 25.11.2019 № 927/794/19/1399/19 повідомив сторони, що розгляд справи по суті, призначений на 26.11.2019 на 10:50 год., не

відбудеться та буде додатково повідомлено ухвалою суду про час, дату та місце наступного судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019 у справі № 927/794/19, а саме у п. 1 зазначено, що підготовче засідання призначено на 12 грудня 2019 р. о 10 год. 00 хв. Підготовче засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду Чернігівської області за адресою: проспект Миру 20, м. Чернігів, 14000, зал судових засідань № 302.

04.12.2019 ухвалою Господарського суду Чернігівської області у справі № 927/794/19 виправлено описку, допущену у п. 1 резолютивної частини ухвали Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019 у справі № 927/794/19. Викладено п. 1 резолютивної частини ухвали Господарського суду Чернігівської області від 04.12.2019 у справі № 927/794/19 в наступній редакції : "Судове засідання по розгляду справи по суті призначити на 12 грудня 2019 р. о 10 год. 00 хв. Засідання відбудеться у приміщенні Господарського суду Чернігівської області за адресою: проспект Миру 20, м. Чернігів, 14000, зал судових засідань № 302."

В судове засідання 12.12.2019 з`явились повноважні представники сторін.

В судовому засіданні 12.12.2019 судом здійснено розгляд справи по суті, оголошено вступну та резолютивну частини рішення, в якій роз`яснено порядок та строк оскарження рішення, дату складання повного тексту рішення.

Інші заяви та клопотання сторонами не подавались.

Предметом заявленого позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, заборгованості по комісії за користування кредитом.

Таким чином, обставинами які підлягають доказуванню є наявність правовідносин кредитного договору між сторонами, заборгованості відповідача перед позивачем щодо сплати кредитних коштів та порушення відповідачем строків сплати кредиту.

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області у справі № 732/960/15-ц від 25.08.2015 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 02.04.2012 в розмірі 25632,79 грн (10856,25 грн заборгованість за кредитом, 7450,31 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 5667,10 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 1659,13 грн заборгованість по комісії за користування кредитом) станом на 20.05.2015 позовні вимоги задоволено повністю та стягнуто з відповідача на користь позивача 10856,25 грн заборгованість за кредитом, 7450,31 грн заборгованість по процентам за користування кредитом, 5667,10 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 1659,13 грн заборгованість по комісії за користування кредитом. Рішення набрало законної сили 07.09.2015, що підтверджується відміткою на копії рішення суду.

Рішенням встановлено, що 02.04.2012 Фізичною особою - підприємцем Коваленко Аллою Євгеніївною було підписано заяву про відкриття поточного рахунку та встановлено кредитний ліміт у розмірі 14000 грн.

Відповідно до п. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно безкоштовного пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань номер запису 2001487 дата запису 05.08.2014 припинено стан суб`єкта ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )/

Кредитні правовідносини, які є предметом розгляду у даній справі, виникли між сторонами у 2012 році, тобто коли відповідач мав статус суб`єкта підприємницької діяльності.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін. Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18.

З огляду на положення частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Як уже зазначалось, кредитний ліміт відповідачем було отримано як суб`єктом підприємницької діяльності.

У процесі розгляду справи судом встановлено, що як позивач так і відповідач на час виникнення правовідносин були господарюючими суб`єктами, відповідач мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, позивачем були перераховані на рахунок відповідача як фізичної особи-підприємця грошові кошти в сумі 14000 грн, як видача кредиту за умовами договору, що свідчить про існування між сторонами саме господарських правовідносин позики (кредиту). А аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо неналежного виконання відповідачем перед позивачем господарського договору позики, а саме обов`язку щодо несвоєчасної сплати кредитних коштів.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу. За частиною першою статті 173 Господарського кодексу України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до статті 52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15.05.2003 № 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Згідно з абз.5, 6 п.1.7 ст.1 Статуту АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ "ПРИВАТБАНК" (нова редакція) (погоджено Національним банком України 11.06.2018; затверджено наказом Міністерства фінансів України (рішенням єдиного акціонера) від 21.05.2018 №519), згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року №519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК".

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (позивач у справі) є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК".

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1-3 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч.1, 2 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Як вбачається із матеріалів справи, Фізичною особою - підприємцем Коваленко Алла Євгеніївна 02.04.2012 підписано заяву про відкриття поточного рахунку.

Підписавши заяву, Банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах ПриватБанку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Відносини між банком та клієнтом можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього договору, так і шляхом обміну інформацією/узгодження по банківському обслуговуванню з клієнтом через web-сайт банку (www.pb.ua. або інший інтернет/SMS-ресурс, зазначений банком).

Відповідно до п. 3.18.1.1 Умов - кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів та здійснення поточних платежів Клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту Банк повідомляє Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банка і Клієнта.

Згідно з п. 3.18.1.3 Умов - кредит надається в обмін на зобов`язання Клієнта щодо його повернення, сплаті відсотків та винагороди.

Відповідно до п. 3.18.1.8 Умов проведення платежів Клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться Банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання Клієнта до "Умов і правил надання банківських послуг" (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовій або електронній інформацією, або в будь-якій іншій формі - "Угода").

Пункт 3.18.1.6 Умов зазначає, що Ліміт може бути змінений Банком в односторонньому порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами Банку. Підписавши Угоду, Клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна Ліміту проводиться Банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших).

Відповідно до розділу Умов 3.18.4 яким затверджений порядок розрахунків, за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку Клієнта при закритті банківського дня Клієнт сплачує відсотки, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом (диференційована процентна ставка). Порядок розрахунку відсотків

Відповідно до п. 3.18.4.1.1 Умов за період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнулення дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця (далі «період, в який дебетове сальдо підлягає обнулення»), розрахунок відсотків здійснюється за процентною ставкою у розмірі 0 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до п. 3.18.4.1.2 Умов при необнуленні дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнулення, на протязі 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнулення, клієнт сплачує банку за користування кредитом відсотки в розмірі 24 % річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнулення.

Відповідно до п. 3.18.4.1.3 Умов у разі непогашення кредиту впродовж 90 днів з дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнулення, починаючи з 91 -го дня після дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнулення, кредит вважається простроченим, а грошові зобов`язання клієнта з погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Відповідно до п. 3.18.4.1.4 Умов під непогашенням кредиту мається на увазі невиникнення на поточному рахунку нульового дебетового сальдо при закритті банківського дня.

Відповідно до п. 3.18.4.9 Умов розрахунок відсотків за користування кредитом проводиться щодня, починаючи з моменту утворення на поточному рахунку дебетового сальдо при закритті банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок відсотків проводиться до повного погашення заборгованості за кредитом , на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Нарахування відсотків здійснюється в дату сплати.

Пунктом 3.18.4.4 Умов клієнт сплачує банку винагороду за використання ліміту відповідно до п.п. 3.18.1.6, 3.18.2.3.2, 1-го числа кожного місяця в розмірі 0,9 % від суми максимального сальдо кредиту, що існував на кінець банківського дня за попередній місяць, в порядку, передбаченому умовами і правилами надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.18.5.1 Умов при порушенні клієнтом будь-якого зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту, винагороди клієнт виплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. А в разі реалізації банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, клієнт сплачує банку пеню у розмірі, зазначеному у п. 3.18.4.1.3 від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні.

Відповідно до п. 3.18.5.4 Умов нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань, передбаченої п. 3.18.0.5.1, 3.18.5.2, 3.18.5.3, здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано клієнтом.

На підставі укладеного договору банківського обслуговування від 02.04.2012 позивачу було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_3 .

На виконання умов кредитного договору на поточний рахунок відповідача № НОМЕР_3 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 14000 грн з 01.03.2014, з 02.03.2014 в розмірі 12353,92 грн, про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка ПАТ КБ "Приватбанк" від 27.08.2018 № 08.07.0.0.0/53.

Згідно з ч.2, 3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України закріплено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

За загальним правилом, передбаченим частиною 1 статті 1072 Цивільного кодексу України та частиною 22.9. статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження (крім випадків, встановлених законом) та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 1069 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Відповідно до умов договору банківського обслуговування про розмір ліміту Банк повідомляє Клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку Банку і Клієнта. Порядок, встановлення, зміну ліміту, погашення заборгованості та розмір відсоткової ставки, користування кредитним лімітом регламентується "Умовами та правилами надання банківських послуг" та Тарифів Банка, розміщених в мережі Інтернет на сайті www.pb.ua., які разом з анкетою (заявою) складають Договір банківського обслуговування.

Отже, за юридичної природою даний договір є змішаним за формою, а саме про відкриття банківського рахунку та позики.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. ст. 1048, 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до умов договору банківського обслуговування при несплаті винагороди, відсотків у відповідні їм дати сплати, вони вважаються простроченими.

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України (загальні умови виконання господарських зобов`язань) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як встановлено судом, позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитний ліміт, що не заперечується відповідачем.

Заборгованість відповідача за кредитним договором по тілу кредиту становить 10856,25 грн, що встановлено рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області у справі № 732/960/15-ц від 25.08.2015 та зазначено позивачем в розрахунку.

Позивачем надано розрахунок заборгованості з договором банківського обслуговування від 02.04.2012 де визначено за відповідачем станом на 06.08.2019 борг по кредиту 10 856,25 грн та на який здійснено нарахування 23845,15 грн заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 21.05.2015 по 08.08.2019, 4470,20 грн заборгованість по комісії за користування кредитом за період з 21.05.2015 по 08.08.2019, 47212,03 грн нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 21.05.2015 по 08.08.2019 на тіло кредиту, проценти та комісію.

Факт відкриття рахунку та надання кредиту та існування заборгованості в розмірі 10856,25 грн відповідачем визнається.

02.06.2014 року позивачем винесено на прострочку суми 10856,25 грн. неповернутого кредиту, що не заперечується відповідачем.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованість по процентам за користування кредитом складають суму 31295,46 грн, за рішенням суду стягнуто 7450,31 грн, в зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення 23845,15 грн з 21.05.2015 по 08.08.2019.

Обов`язок боржника сплачувати проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором, передбачається ст.536 Цивільного кодексу України. При цьому згідно з ч.2 цієї статті розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 викладена правова позиція, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Водночас у цій же постанові Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання визначена законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписом абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України встановлено щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, яку може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, від 18.02.2019 у справі 910/21449/17. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №5017/1987/2012 зазначено, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Аналіз п. 3.18.4.1.3. договору свідчить, що фактично в ньому міститься умова щодо відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання після спливу строку кредитування й встановлено інший процент річних за таке порушення, аніж передбачено у ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, а саме, - 48% річних.

З позиції позивача, наявного судового рішення, дати винесення банку кредиту на прострочення вбачається, що банк втратив з 02.06.2014 можливість нарахування щомісячних процентів за користування кредитом саме як правомірного користування коштами позивача. В той же час, наявність п.3.18.4.1., 3.18.4.9. Умов передбачено нарахування 48% на заборгованість до повного її погашення на дату сплату.

За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки позивачем документально необґрунтовано застосування при розрахунку процентної ставки 56 % (яким документом вона закріплена, оскільки в наданих до позовної заяви Умовах даного розміру процентної ставки не зазначено, а натомість зазначена процентна ставка 48 % (п. 3.18.4.1.3 Умов) заборгованість по процентам за користування кредитом є обґрунтованою та підлягає задоволенню частково в сумі 22059,91 грн з застосуванням процентної ставки 48 % та 360-денним періодом нарахування, в решті позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом в сумі 1785,24 грн є необґрунтованою та стягненню з відповідача не підлягає.

З огляду на такий висновок суду, позиція відповідача щодо необґрунтованості нарахування процентів судом до уваги не приймається та спростовується матеріалами справи.

Відповідачем надано довідку про здійснені відрахування з пенсії відносно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 49086577 з період з грудня 2015 року по жовтень 2019 року на суму 10760,30 грн.

В той же час, посилання відповідача на проведене відрахування з пенсії відповідача не впливає на заявлені до стягнення проценти та пеню, оскільки такі відрахування отримані виконавчою службою на примусове виконання за рішенням Городнянського районного суду у справі № 732/960/15-ц, що не впливає на суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10856,25 грн., оскільки за умовами ст. 534 ЦК України черговість погашення вимог визначено, що сплата основного боргу, яким є борг за кредитом погашається в третю чергу після сплати процентів та неустойки.

Позивачем заявлено до стягнення заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 4470,20 грн за період 21.05.2015 по 08.08.2019.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивачем належними доказами не доведено обумовлення та визначення сторонами у договорі від 02.04.2012 такого виду оплат відповідача як комісія за користування кредитом, натомість пунктом 3.18.4.4 Умов визначено розмір винагороди за використання ліміту. Однак позивачем не заявлено до стягнення винагороду за використання ліміту, з інших пунктів Умов визначення зобов`язання відповідача по сплаті комісії не передбачено, в зв`язку з чим в частині стягнення комісії за користування кредитом в сумі 4470,20 грн має бути відмовлено.

Позивачем заявлено до стягнення 47212,03 грн пені за період з 21.05.2015 по 08.08.2018, яка нарахована на заборгованість по кредиту (тіло кредиту), на проценти за користування кредитом та комісію.

З наданого позивачем розрахунку вбачається початок нарахування пені за неналежне виконання зобов`язань по договору з 01.07.2014.

Таким чином враховуючи умови п. 3.18.5.4 Умов, яким передбачено нарахування неустойки протягом трьох років та п. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України, яким визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, період нарахування пені становить 3 роки з 02.07.2014 по 01.07.2017.

Враховуючи, що рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області у справі № 732/960/15-ц 25.08.2015 було стягнуто на користь позивача 5667,10 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором станом на 20.05.2015, то період нарахування пені визначається судом з 21.05.2015 по 01.07.2017. При цьому дата 01.07.2017 року визначається судом з огляду на те, що позивачем винесено кредит на прострочку саме 02.06.2014 року.

За змістом ст.611 ЦК України порушення боржником взятих на себе зобов`язань призводить до настання певних правових наслідків, які полягають у застосуванні до нього встановлених законом та договором мір відповідальності, зокрема і у сплаті неустойки. Згідно із ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч.3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд доходить висновку, що сторонами погоджена відповідальність у вигляді сплати пені за прострочку виконання грошового зобов`язання, що предбачено п.3.18.5.1. Умов.

Позивачем правомірно розрахунок пені обчислюється від суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10856,25 грн., відповідно до рішення Городнянського районного суду у справі №№ 732/960/15-ц 25.08.2015 й враховуючи відсутність доведеності повного або часткового погашення відповідачем боргу, в т.ч. при примусовому виконанні органами ДВС відповідачем у застосований для розрахунку позивачем період.

При цьому суд визначає, що невірно обраховані позивачем відсотки в сумі 23845,15 грн виходячи із процентної ставки в розмірі 56% річних, та на визначені судом відсотки в розмірі 22059,91 грн із процентної ставки 48% , відповідно п. 3.18.4.1.3 Умов є проценти за неправомірне користування відповідачем грошовими коштами як наслідок прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а тому суд приходить до висновку про відсутність законодавчо та за умовами договору встановлених підстав нарахування пені на нараховані відсотки по ст.625 ЦК України. Окрім того, враховуючи відсутність обов`язку відповідача сплачувати комісію, про що зроблено судом висновок вище, нарахування пені на комісію судом визнається безпідставним й таким що не підлягає задоволенню.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення пені, яка нарахована на проценти та комісію (за неправомірне користування відповідачем грошовими коштами, як наслідок прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин сплачує штрафні санкції (неустойку) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. Нарахування процентів за неправомірне користування грошовими коштами, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, є відповідальністю, а не господарським зобов`язанням у розумінні ст. 173 Господарського кодексу України.

А тому пеня підлягає нарахуванню та відповідно стягненню лише на прострочку сплати кредиту в розмірі 10856,25 грн., з урахуванням домовленості сторін за Умовами про проведення нарахування пені протягом 3-ьох років, враховуючи неохоплений період за рішенням суду (починаючи з 21.05.2015 року) та закінчуючи датою 01.07.2017 як дата спливу трирічного строку.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню за період з 21.05.2015 по 01.07.2017 в сумі 9304,27 грн нарахованої на заборгованість по кредиту (тіло кредиту).

В решті позовних вимог в частині стягнення пені нарахованої на заборгованість по процентам за користування кредитом, на комісію за користування кредитом в сумі 37907,76 грн. слід відмовити.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Оскільки відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, які спростовують факт наявності заборгованості в заявленій до стягнення сумі, тому суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 22059,91 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань кредитному договору в сумі 9304,27 грн є обґрунтованими, а відтак їх належить задовольнити в повному обсязі.

В решті вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 4470,20 грн та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань по кредитному договору в сумі 37907,76 грн, 1785,24 грн. заборгованості по процентам є необґрунтованими й стягненню не підлягають, а тому в позові в цій частині має бути відмовлено. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно із ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 797,73 грн.

Керуючись ст. 5, 42,74, 123, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001 / адреса для листування: а/с 1800, м. Дніпро, 49027, код 14360570) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) про стягнення 75527,38 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001 / адреса для листування: а/с 1800, м. Дніпро, 49027, код 14360570) 22059,91 грн. заборгованості по процентам, 9304,27 грн. пені та 797,73 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

3. В решті позовних вимог в частині стягнення 1785,24 грн. заборгованості по процентам, 37907,76 грн. пені, 4470,20 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається у порядку визначеному ст. 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 17.12.2019.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Відомості про адреси для листування та зв`язку Господарського суду Чернігівської області: пр-т. Миру, 20, м. Чернігів, 14000 , e-mail: ; тел. 676-311, факс 77-44-62.

Суддя І.А. Фетисова