номер провадження справи 12/94/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2019 Справа № 908/2257/19

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Смірнова О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Соловйової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 908/2257/19

за позовом: Бердянської міської ради (71118, Запорізька область, м. Бердянськ, пл. Єдності, буд.2)

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" (71112, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Шевченка, буд.13)

третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору на стороні позивача: Фонд державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9)

про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ

за участю представників:

від позивача: Соколова В.Д., довіреність № 01-2300/48-1 від 27.09.2019, адвокат

від відповідача: Забержевський О.В., голова правління ПАТ "Бердянськбуд"; Міняйло А.М., довіреність № 119 від 03.10.2019, член правління

від третьої особи: не з`явився

громадянин України: ОСОБА_1 ., пенсійне посвідчення № від 06.12.2018; Кузьменков О.М., посвідчення водія № НОМЕР_1 від 26.12.2013

Згідно із ст. 222 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 05.12.2019 здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Оберіг".

СУТЬ СПОРУ

Бердянська міська рада звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою за вих. №01-1848/48-1 від 31.07.2019 до Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" про передачу гуртожитку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2019 позовну заяву передано для розгляду судді Смірнову О.Г.

Ухвалою суду від 29.08.2019 позовну заяву Бердянської міської ради залишено без руху в порядку ч. 1 ст. 174 ГПК України.

09.09.2019 на адресу суду від позивача надійшла заява, відповідно до якої усунуто недоліки, які зумовили залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 10.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, присвоєно справі номер провадження 12/94/19, визначено здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 07.10.2019.

20 вересня 2019 на адресу суду від відповідача - Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" надійшов відзив на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України, в якому останній проти позову заперечує, мотивуючи свою позицію наступним:

- об`єкти нерухомого майна (гуртожитки), розташовані за адресами: Запорізька область, місто Бердянськ, вулиця Європейська, 72, АДРЕСА_1 , є приватною власністю Приватного акцюнерного товариства "Бердянськбуд";

- з посиланням на приписи ст. 41 Конституції України, положення Конвенції про захист прав людини про захист прав людини і основоположних свобод практики Європейського суду з прав людини, зазначає,що конвенція гарантує права, які є практичними та дієвими; у випадку експопріації Держава повинна здійснити дійсну компенсацію вартості майна, якого майна, якого вона позбавляє, а така експропріація повинна здійснюватися виключно у суспільних інтересах; дійсні та реальні обмеження, встановлені Державою щодо реалізації права власності, можуть бути de facto визнані порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції;

- посилання позивача на те що Приватне акцюнерне товариство "Бердянськбуд" не є правонаступниками Організації орендарів орендного підприємства «Бердянськбуд» є некоректним;

- у вимогах позивача відсутнє обґрунтування поширення норм Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків" на відповідача;

- законодавець визначив, що крім обмежень зазначених у ч. 3 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків», сфера його застосування саме гуртожитки державної та комунальної власності, а отже в переліку відсутні об`єкти нерухомого майна приватної власності;

- звертає увагу суду на рішення господарського суду по справі № 8/25д/09 від 26.01.2010, постанову Вищого господарського суду України по справі № 8/25д/09 від 23 червня 2011, постанову Верховного суду України від 16 травня 2011, постанову Верховного суду України від 10 жовтня 2011;

- звертає увагу суду на рішення господарського суду Запорізької області по справі № 2/5509/5276/11 від 11.10.2011, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06 грудня 2011, постанову Вищого господарського суду України по справі від 28 лютого 2012;

- зазначає що вказані рішення суду мають преюдиційне значення для розгляду справи № 908/2257/19;

- з посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України просить суд закрити провадження по справі № 908/2257/19 .

07 жовтня 2019 на адресу суду від відповідача - Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" надійшло клопотання про закриття провадження у справі з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Ухвалою суду від 17.10.2019 відкладено підготовче засідання за клопотанням позивача у справі, в т.ч. у зв`язку із неявкою представник третьої особи.

28 жовтня 2019 на адресу суду від позивача у справі Бердянської міської ради, відповідно до ст. 166 ГПК України, надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивач зазначає наступне:

- додаючи до позовної заяви копію рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25.06.2004 по справі № 2-12716/04, позивач ставить під сумнів законність набуття у 2002 році ПрАТ "Бердянськбуд" (на той момент ЗАТ «Бердянськбуд») у власність спірного майна;

- спірним майном є гуртожитки, житлові приміщення в котрих займають члени суспільства, які можуть реалізувати свої житлові права шляхом приватизації саме комунального майна. Такий спосіб отримання кімнат у власність для мешканців гуртожитку дає можливість реалізувати їм своє право на отримання житла безоплатно. Саме в цих обставинах i полягає особливий суспільний/загальний інтерес та потреби;

- заперечує проти закриття провадження у справі № 908/2257/19 за зазначеними відповідачем обставинами.

29 жовтня 2019 на адресу суду від відповідача - Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" надійшли пояснення до заперечення, відповідно до яких відповідач пояснює обставини справ № 2/5009/5276/11, 8/25д/09, а також зазначає, що сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності.

Ухвалою суду від 29.10.2019 в судовому засіданні оголошено перерву, в т. ч. у зв`язку із неявкою представник третьої особи.

5 листопада 2019 від позивача - Бердянської міської ради, надійшли пояснення відносно клопотання про закриття провадження у справі.

6 листопада 2019 на адресу суду від відповідача - Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" в порядку ст. 167 ГПК України, надійшли заперечення на відповідь, за змістом яких останній зазнач наступне:

- позивач умисно не вказує, що Фонд державного майна України та Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Запорізькій области обгрунтовуючи свої касаційні скарги у справі № 2/5009/5276/11 посилаються на положения Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку»;

- відповідач не погоджується з відсутністю правонаступництва як i з безставним посиланням позивача на рішення Бердянського міськрайонного суду від 25.06.2004 та на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.01.2007 у справі № 20/81;

- що стосується правомірності володіння ЗАТ «Бердянськбуд» (на даний час ПрАТ «Бердянськбуд») є власником цілісного майнового комплексу в тому числі і спірного гуртожитку. Обставини правомірності володіння встановлено судами на підставі документальних доказів.

- суд встановив відсутність переходу прав та обов`язків від організації орендарів до ЗАТ «Бердянськбуд»;

- позивач не враховує певної процедури, яка відбувалась від обраного Органнізацією орендарів способу приватизації, що передбачалась не тільки Законом України «Про приватизацию», a й іншими діючими на той час нормами права;

- в вимогах позивача відсутнє обгрутнування поширення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" на відповідача;

- ЗАТ «Бердянськбуд» на даний час ПрАТ «Бердянськбуд» не було створене в процесі приватизації чи корпоратизації. До статутного капіталу товариства спірний гуртожиток не буе включений. Тому вважає, що дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не може бути аргументованою підставою позову;

- зазначає, що відповідач, як власник не був задіяний при вирішення питань стосовно гуртожитків, а листом від 11.02.2019 за підписом начальника Управляння комунальної власності Бердянської міської ради підтверджуються доводи відповідача про відсутність листування, звернень, пропозицій з боку позивача стосовно позовних вимог.

6 листопада 2019 від на адресу суду від позивача - Бердянської міської ради надійшли додаткові докази по справі.

Ухвалою суду від 06.11.2019 закрито підготовче провадження у справі № 908/2257/19 та призначено справу до розгляду по суті на 12.11.2019. Вказаною ухвалою відмовлено у задоволені клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

12.11.2019 на адресу суду від ПрАТ «Бердянськбуд» надійшло клопотання про витребування доказів у позивача.

Також 12.11.2019 на адресу суду від ПрАТ «Бердянськбуд» надійшов супровідний лист з додатковими доказами.

Ухвалою суду від 12.11.2019 було оголошено перерву в судовому засіданні до 28.11.2019 та розглянувши клопотання відповідача від 12.11.2019 дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Ухвалою суду від 28.11.2019 було оголошено перерву в судовому засіданні до 05.12.2019.

5 грудня 2019 від позивача - Бердянської міської ради, надійшли додаткові пояснення по справі.

5 грудня 2019 від відповідача - Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд", надійшла промова по справі 908/2257/19.

В судове засідання 05.12.2019 з`явились представники сторін.

Представник третьої особи в судове засідання 05.12.2019 не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Разом з тим, під час розгляду справи третя особа правом на подання пояснень по справі не скористалась.

Представник позивача в судовому засіданні 05.12.2019 підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача в судовому засіданні 05.12.2019 проти позову заперечили.

З`ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню, приймаючи до уваги пояснення позивача, позицію відповідача, суд встановив.

Позов мотивовано тим, що 22.12.2017 рішенням № 3 Бердянської міської ради VII скликання (37 сесія) було вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська ув увідповідності до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки у м. Бердянську за адресою, зокрема, м. Бердянськ, вул. Свободи, 60.

Пунктом 8 даного рішення передбачено, що у випадку відсутності згоди власників (володільців, балансоутримувачів) гуртожитків, вказаних у п. 6, юридичному управлінню нвиконавчого комітету Бердянської міської ради ради здійцснити претензійно-позовну роботу направлену гна виконаня цього ріщення.

Оскільки Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд", як власник гуртожитку, рішення про передачу його у власність територіальної громади, не приймало, позивачем, з посиланням на положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та норми Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" ініційовано спір про передачу гуртожитку у власність територіальної громади за рішенням суду на безоплатній основі.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб).

Під час розгляду справи стони посилалися на обставини, які встановлені рішенням судів у справі № 2/5009/5276/11, 8/25д/09, № 20/81, як на підстави своїх вимог і заперечень, відповідно до яких встановлювалися обставини, що мають значення для розгляду справи № 908/2257/19.

Так, як вбачається з рішення Господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 у справі № 8/25д/09 за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства Бердянськбуд, третя особа - Бердянська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.06.1993 р. № КП-119 в частині приватизації 7 гуртожитків, які розташовані за адресами: вул. Свободи, 60, вул. Червона, 16, вул. АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 в АДРЕСА_5 . АДРЕСА_6 та виключення їх вартості зі статутного фонду ЗАТ Бердянськбуд, судом встановлено: « 01 квітня 1990 р. ТСО Запорожбудза Договором оренди надав в оренду майно треста Бердянськбудорганізації орендарів. Відповідно до п. 1.1.2. Договору після його підписання організація орендарів набула статусу Орендного підприємства Бердянськбуд.

07 квітня 1993 р. Наказом ФДМУ № 152-ПК Про створення комісії з приватизаціїзатверджена комісія з приватизації державного майна, взятого в оренду організацією орендарів Бердянськбуд.

15 червня 1993 р. Головою ФДМУ затверджений План приватизації орендного підприємства Бердянськбуд. В п. 3.8. Плану зазначено, що приватизації підлягає все орендоване майно.

16 червня 1993 р. Розпорядженням Фонду державного майна України № 125-РПП затверджено план приватизації частки державного майна, що знаходиться в складі майна орендного підприємства "Бердянськбуд" м. Бердянськ.

На 01 травня 1993 р. складена Відомість залишкової вартості основних засобів по ОП Бердянськбуд, відповідно до якої в розділі ЖККп. 29 була визначена залишкова вартість гуртожитків по вул. Свободи, 60 в розмірі 601308,76 руб. (с. 10, п.29); п. 40 - гуртожитку по вул. Червона, 16 в розмірі 1687816,84 руб.; п. 41 - по вул. Червона, 20 в розмірі 2513234,02 руб.; п. 39 - по вул. Дюміна, 102 в розмірі 1041621,78 руб.; п. З - по вул. Кірова, 72 в розмірі 220308,12 руб.; п. 4 - по вул. Кірова 74 в розмірі 230698,05 руб., вул. Франко, 14 806651,06 руб.

16 червня 1993 р. Розпорядженням Фонду державного майна України № 124-РОМ затверджений Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". Згідно даного акту у вартість цілісного майнового комплексу ввійшла вартість спірних гуртожитків.

18 червня 1993 р. затверджений Головою ФДМУ Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу.

23 червня 1993 р. між ФДМУ та Організацією орендарів орендного підприємства "Бердянськбуд" укладений Договір купівлі-продажу майна державного підприємства, відповідно до якого організація орендарів купила державне майно цілісного майнового комплексу.

09 вересня 1993 р. Актом прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд" Покупець прийняв згідно відомості інвентаризації викуплену ним державну частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства "Бердянськбуд". Так, в Перелік жилих будинків, нежилих будівель та споруд включено гуртожиток по вул. Свободи, 60, гуртожиток по вул. Червона, 16, гуртожиток по вул. Червона, 20, вул. Дюміна, 102, вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Франка, 14.

Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд зазначає наступне: вимоги заявлені прокурором та підтримані ФДМ України з посиланням на ст.. 203, 215 ЦК України, внаслідок порушення , як зазначено в позові, сторонами договору купівлі-продажу від 23.06.1993 р. приписів законодавства про приватизацію.

Згідно роз`яснень президії ВАС України від 12.03.1999 р. № 02-5/111 Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням угод недійсними (з наступними змінами та доповненнями) відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. Таким чином, правове обґрунтування вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, що надано у даному позові, відповідає приписам ст.. 48 ЦК УРСР недійсність угоди, яка не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 21 ГПК України відповідачем у справі є особа, до якої заявлено вимоги про відновлення порушеного права або охоронюваного законом інтересу. Вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу заявлені до ЗАТ Бердянськбуд з посиланням на факт правонаступництва.

Судом встановлено, що за оспорюваним договором купівлі-продажу, укладеним 23.06.1993 р. Фондом державного майна України та організацією орендарів орендного підприємства Бердянськбуд, Фонд передав, а організація орендарів придбала державне майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Бердянськбуд відповідно до договору оренди від 01.04.1990 р. та додаткової угоди до цього договору від 17.11.1992 р. Рішенням господарського суду Запорізької області від 16.03.2005 р. у справі № 20/81 визнано недійсним п. 3.1 розділу ІІІ Статуту ЗАТ Бердянськбуд з дати його реєстрації виконавчим комітетом Бердянської міської ради № 572 від 24.12.1997 р. Згідно мотивувальної частини рішення (яке не оскаржено та набрало чинності) відповідно з пунктом 3.1 розділу ІІІ Статуту ЗАТ Бердянськбуд, ЗАТ є правонаступником утвореного в 1960 році державного будівельно-монтажного тресту Бердянськбуд, в 1990 році утвореного на його базі орендного підприємства Бердянськбуд. Матеріалами справи встановлено, що на момент реєстрації нової редакції Статуту ЗАТ Бердянськбуд було відсутнє правонаступництво, зазначене в п. 3.1 розділу 3 Статуту. Таким чином, особа, що не була стороною угоди ЗАТ Бердянськбуд, та не є згідно рішення суду правонаступником сторони оспорюваної угоди (організації орендарів), не є належним відповідачем у спорі про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині приватизації гуртожитків.»

Разом з тим встановлено, що «У вирішенні спору в даній частині при наданні оцінки доводам позивача про відсутність у ЗАТ Бердянськбуд правових підстав на володіння спірним майном (гуртожитками) суд виходить із наступного:

Правове регулювання орендних відносин у державі пройшло в декілька етапів. У перший період розвитку оренди (1989-1991р.р.) і регулювання здійснювалось згідно з основами законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду. В зазначений час договори оренди укладались колективами орендних підприємств.

У Законі України Про приватизацію майна державних підприємств прийнятому 04.03.1992 зазначалось, що викуп державного майна, договір оренди якого укладено з правом його викупу, провадиться відповідно до Закону України Про оренду майна державних підприємств та організацій. До основних положень цього Закону були віднесені, зокрема: 1) об`єктом оренди можуть бути цілісні майнові комплекси державних підприємств, організацій або їх структурних підрозділів; 2) орендарями можуть бути організації орендарів, створені членами Трудового колективу державного підприємства, громадяни і юридичні особи (ст.. 9 Закону). Однак лише при відсутності заяви організації орендарів усі інші фізичні та юридичні особи можуть реалізувати право на оренду (п.3 ст. 10)

Згідно діючого на той час законодавства при передачі майна в оренду утворюються дві юридичні особи організація орендарів (або товариство покупців) і орендне підприємство. Якщо організація орендарів укладає дого вори оренди цілісного майнового комплексу, володіє пра вом власності на вироблену на основі цього майна про дукцію і є суб`єктом приватизації орендованого майна, то орендне підприємство користується цим майном, вироб ляє продукцію, сплачує орендну плату і є правонаступ ником державного підприємства, оскільки останнє у разі створення організації орендарів набуває нового правового статусу. Коли організація орен дарів викупає орендоване майно, то фактично воно пере дається створеному нею орендному підприємству, бо сама організація орендарів після викупу ліквідується.

Таку правову позицію було втілено у п. 2.2.5 Положення про застосування способів приватизації майна державних підприємств (затв. Наказом ФДМ України від 04.02.1993р. №56), а саме: з метою подальшої господарської діяльності товариство покупців обирає організаційно правову форму згідно з чинним законодавством та протягом строку, встановленого в договір купівлі продажу, створює і реєструє суб`єкт підприємництва. З моменту реєстрації суб`єкта підприємництва товариство покупців припиняє свою діяльність.

Як свідчать вивчені матеріали, предметом оспорюваного купівлі-продажу є цілісний майновий комплекс орендного підприємства Бердянськбуд, який був предметом договору оренди від 01.04.1990 р., та згідно акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу ОП Бердянськбуд (затв. Розпорядженням ФДМ України від 16.06.1993 р. № 124-РОМ) та плану приватизації ОП Бердянськбуд, викуплений організацією орендарів, в тому числі гуртожитки.

Рішенням виконкому Бердянської міської ради народних депутатів № 366 від 08.07.1993 р. орендне підприємство Бердянськбуд перереєстровано у закрите акціонерне товариство Бердянськбуд.

За актом приймання-передачі від 22.12.1993 р. організація орендарів орендного підприємства Бердянськбуд на підставі рішення засновників ЗАТ Бердянськбуд № 39 від 02.07.1993 р., засновницького договору від 02.07.1993 р. передала товариству Бердянськбуд колективне майно, придбане у ФДМ України згідно договору купівлі-продажу № КП-119 від 17.07.1993 р. та свідоцтва про право власності № П-130 від 22.12.1993 р., вартість якого визначена у 71115,7 тис. крб.

Тобто, спірне майно, гуртожитки за зазначеними адресами, набуто ЗАТ Бердянськбуд з підстав, передбачених законом.».

Також зазначено, що: «Що стосується самого факту включення будівель гуртожитків до майна цілісного майнового комплексу, що був предметом оренди, а згодом предметом договору купівлі-продажу, суд не знаходить його таким, що суперечив законодавству, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно Примірного положення про гуртожитки (затв. Постановою Ради Міністрів Української РСР від 03.06.1986 р. № 208) гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Порядок виселення з гуртожитку встановлений п. 40 Положення, а саме: сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, оскільки гуртожитки використовувались як тимчасове житло, виключно для проживання робітників підприємства, мали спеціальний статус надання у користування та виселення, у період відсутності певних нормативних актів (1990-1995 р.р.), гуртожитки згідно чинного законодавства включалися до майна цілісного майнового комплексу державного підприємства».

Так, залишаючи без змін вказане рішеннні суду першої інстанції, Вищий госопдарськойц суд України у постанові від 23.06.2011, з яким погодився Верховний суд Укарїни (постанова від 16.05.2011), зазначив таке.

«При вирішенні справи судом першої інстанції встановлено, що 28.12.1992 Фондом держмайна видано наказ № 4-ДП про надання дозволу на приватизацію Орендного підприємства "Бердянськбуд".

Розпорядженням Фонду держмайна від 16.06.1993 № 125-РПП затверджено План приватизації частки державного майна, що знаходиться в складі майна Орендного підприємства "Бердянськбуд", згідно з п. 3.8 якого приватизації підлягає все майно підприємства, в т.ч. гуртожитки.

Розпорядженням Фонду держмайна від 16.06.1993 № 124-РОМ затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд", згідно з яким вартість гуртожитків не виключена з загальної вартості майна, що підлягає приватизації, а відповідно до Відомості залишкової вартості основних засобів станом на 01.05.1993 Орендного підприємства "Бердянськбуд" (додаток № 1 до акту оцінки) увійшла до вартості цілісного майнового комплексу, який надалі був викуплений у держави за договором №КП-119 від 23.06.1993 купівлі-продажу майна державного підприємства і переданий за актом від 02.091993 прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Бердянськбуд".

Крім того, Фондом держмайна України на підтвердження факту передачі в процесі приватизації у власність ЗАТ "Бердянськбуд" спірних гуртожитків видано Перелік житлових будинків, нежитлових будівель і споруд, що є власністю ЗАТ "Берданськбуд", затверджений Фондом державного майна України 23.04.1995. В подальшому ЗАТ "Бердянськбуд" на підставі рішень Виконавчого комітету Бердянської міської ради отримало Свідоцтва про право власності на всі спірні гуртожитки.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції, що діяла з 19.02.1993 по 26.01.1994 під час виникнення спірних правовідносин) приватизації підлягало майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами, а також частки (паї, акції), що належать державі у майні господарських товариств.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 3 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" його дія не поширюється, зокрема, на приватизацію об`єктів державного земельного та житлового фондів, а також об`єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Пунктом 8 Методики оцінки вартості об`єктів приватизації та оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 1992 № 522 (чинної на момент приватизації державного підприємства), визначено, що оцінка вартості цілісного майнового комплексу здійснюється на підставі балансу підприємства.

Пунктом 16 зазначеної Методики встановлено, що оцінці вартості об`єкта приватизації повинна передувати його повна інвентаризація, за результатами якої складається передаточний баланс. Пунктом 18 вказаної Методики визначено, що інвентаризації підлягає державне майно підприємства, включаючи повністю зношені основні засоби, об`єкти невиробничого призначення, діючі об`єкти, які здані на прокат або в оренду, перебувають на реконструкції, у капітальному ремонті, на консервації, у запасі або резерві незалежно від їх технічного стану (як зараховані на баланс, так і не враховані з будь-яких причин).

Таким чином, зі змісту зазначених норм вбачається, що до складу цілісного майнового комплексу, який підлягав приватизації, включалося майно, що виконує виробничі функції у закінченому циклі виробництва, а також об`єкти невиробничого призначення і до цього майна могли бути включені об`єкти соціально-культурного призначення, які належать підприємствам.

Між тим, за приписами ч. 2 ст. 1, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, що діяла з 22.07.1992 по 22.02.1994, тобто, під час виникнення спірних правовідносин) до державного житлового фонду, який підлягав приватизації на користь громадян України, відносився житловий фонд місцевих рад та житловий фонд, який знаходився у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, крім, кімнат в гуртожитках.

Відповідно до п. 9 ст. 8 цього Закону Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням міг передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Крім того, пунктом 2 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 891 від 06.11.1995, встановлено, що передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, крім гуртожитків. Зміни до п. 2 цього Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України №695 лише 26.05.2004.

Отже, на момент проведення приватизації орендного підприємства гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, і могли бути включені до складу майна підприємств, що підлягало приватизації і до складу статутного фонду створених в процесі приватизації акціонерних товариств, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову як в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу №КП-119 від 23.06.1993 щодо спірних гуртожитків, так і в частині вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою, оскільки, будь-яких порушень законодавства, чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, позивачем не доведено, а судом не встановлено.

Крім того, як правомірно зазначив суд першої інстанції, акти органу приватизації, за якими здійснювалась оренда та купівля-продаж організацією орендарів державного майна, в т.ч. гуртожитків, не визнані недійсними у встановленому порядку, що свідчить про правомірність приватизації гуртожитків і включення їх до статутного фонду створеного внаслідок приватизації товариства».

В подальшому, рішенням Госопдасркього суду Запорізької області від 11.10.2011 у справі № 2/5009/52767/11 у задоволенні позовних вимог Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства Бердянськбуд про зобов`язання передати в комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ згідно акту прийому-передачі, зокрема, гуртожиток по вул. Свободи, 60 в м. Бердянськ в розмірі 289/600 частки, відмовлено.

Під час розгляду справи судом встановлено: «В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що зазначені гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного майната належать до державної власності, що підтверджується свідоцтвами про право власності. Вказує, що відповідно до п. 2 ст. 4, ч. 4 ст. 7 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, абз. 2 п. 3, п. 8 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.11.1995р. № 891, передача об`єктів з державної у комунальну власність здійснюється за наявності згоди відповідних рад, передача проводиться разом із зовнішніми мережами електро-, тепло-, газо-, водопостачання та водовідведення, а також технічною документацією на будинок. Розпорядженням голови Бердянської міської ради від 07.04.2011 р. № 182-р створена комісія щодо прийняття зазначених гуртожитків до комунальної власності територіальної громади м. Бердянськ. Наказом РВ ФДМУ по Запорізькі області № 325 від 25.05.2011р. зобов`язано ЗАТ Бердянськбуд, на балансі якого перебувають гуртожитки, здійснити передачу спірних гуртожитків. Однак відповідач не виконав рішення та наказ, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Предметом позову в даній справі є вимоги Фонду державного майна України про зобов`язання ЗАТ Бердянськбудпередати в комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ згідно акту прийому-передачі гуртожитки по вул. Червоній, 16, вул. Кірова, 72 в розмірі 1923/3500 частки, вул. Кірова, 74 в розмірі 8999/15200 частки, вул. Свободи, 60 в розмірі 289/600 частки, вул. Дюміна, 102 в розмірі 499/2600 часток в м. Бердянськ Запорізької області, а також зобов`язання Бердянську міську раду Запорізької області прийняти зазначені гуртожитки (у визначених частках) у комунальну власність територіальної громади м. Бердянськ згідно акту прийому-передачі.

Право власності держави в особі Фонду державного майна України на гуртожитки, що є предметом даного позову (у визначених частках), було зареєстровано на підставі постанови від 08.06.2010 р. та ухвали від 16.08.2010 р. Запорізького апеляційного господарського суду, та посвідчувалося свідоцтвами про державну реєстрацію прав від 11.10.2010 р.

Постанову Запорізького апеляційного господарського суду від 08.06.2010 у справі № 8/25д/09, на підставі якої була проведена реєстрація, скасовано постановою Вищого господарського суду України від 23.06.2011 р. та залишено без змін рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 р., яким відмовлено в задоволенні позовних вимог Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд" за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача - Бердянської міської ради - про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна державного підприємства №КП-119 від 23.06.1993 в частині приватизації 7 гуртожитків по вул. Кірова, 72, вул. Кірова, 74, вул. Свободи, 60, вул. Дюміна, 102, вул. Червона, 16, вул. Червона, 20, вул. Франка АДРЕСА_7 14, у м. Бердянську, виключення їх вартості зі статутного фонду Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою в особі Фонду державного майна України.

Вищим господарським судом України встановлено, що на момент проведення приватизації орендного підприємства "Бердянськбуд" гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних Рад, тому вони могли бути включені до складу майна підприємств, що підлягало приватизації і до складу статутного фонду створених в процесі приватизації акціонерних товариств, оскільки законодавчої заборони не існувало. У постанові Вищого господарського суду України від 23.06.2011 р. зазначено, що суд першої інстанції дійшов ґрунтовного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову як в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу №КП-119 від 23.06.1993р. щодо спірних гуртожитків, так і в частині вилучення вказаних гуртожитків з незаконного володіння відповідача та визнання права власності на ці гуртожитки за державою, оскільки, будь-яких порушень законодавства, чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, позивачем не доведено, а судом не встановлено. Крім того, акти органу приватизації, за якими здійснювалась оренда та купівля-продаж організацією орендарів державного майна, в т.ч. гуртожитків, не визнані недійсними у встановленому порядку, що свідчить про правомірність приватизації гуртожитків і включення їх до статутного фонду створеного внаслідок приватизації товариства.

На підставі постанови Вищого господарського суду України від 23.06.2011 р. Комунальне підприємство з технічної інвентаризації Бердянської міської ради скасувало реєстрацію права власності держави на гуртожитки: у частці 289/600 будівлі по вул. Червоній, 16, будівля по вул. Червоній, 16, у частці 8999/15200 будівлі по вул. Кирова, 74, у частці 1923/3500 будівлі по вул. Кирова, 72, у частці 499/2600 будівлі по вул. Дюміна, 102, та поновило запис про реєстрацію права власності за ЗАТ Бердянськбудна вказані частини гуртожитків. Зазначені обставини підтверджуються листом від 29.08.2011 р. № 1129 Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради.

Рішення господарського суду Запорізької області від 26.01.2010 р. у справі № 8/25д/09 набрало законної сили. Факти, встановлені даним рішенням, згідно ст. 35 ГПК України, мають преюдиційне значення для розгляду даної справи.

Таким чином, на час звернення до суду з позовом про передачу гуртожитків у комунальну власність держава в особі Фонду державного майна України не була їх власником.

Як вбачається зі статуту ЗАТ Бердянськбуд, держава не є засновником цього товариства. Держава також не має частки в майні товариства.

Отже, у спірних правовідносинах позивач не може виступати як орган управління державним майном».

Вказане рішення залишено без змін відповідно до постанови Донецього апеляційного господарського суду від 06.12.2011 та відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 28.02.2012. Так, переглядаючи вказане ріщення, суд касаційної інстанції у своїй поставнові втановив, що враховуючи приписи законодавства України, які діяли на момент приватизації підприємства відповідача, колегія підтримує висновки судів попередніх інстанцій, що гуртожитки не відносилися до об`єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі в комунальну власність відповідних рад, тому могли бути включені до вартості майна підприємств, які підлягали приватизації, оскільки законодавчої заборони не існувало.

Крім того, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували неправомірність набуття відповідачем права власності на спірні гуртожитки. При цьому, колегія звертає увагу на те, що приватизація Орендного підприємства "Бердянськбуд" відбувалась на підставі діючого на момент приватизації (1993р.) законодавства, шляхом викупу, що спростовує доводи скаржників, викладені в касаційних скаргах.».

Тобто обставини набуття у власність Закритим акціонерним товариством "Бердянськбуд" спірного гуртожитку вже досліджувались судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, з урахуванням встановлених судами фактів під час розгляду справ № 8/25д/09 та 2/5009/52767/11 щодо обставин та підстав створення Закритого акціонерного товариства "Бердянськбуд", набуття ним у власність спірного гуртожитку шляхом викупу, на підставі діючого на момент приватизації (1993р.) законодавства, зокрема приписів Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», Положення про застосування способів приватизації майна дераданих підприємств, затверджених наказом Фонду державного майна України від 0402.19993 № 56, Декрету Кабінету міністрів України «Про приватизацію цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду від 20.05.1993 № 57-93, можливо дійти висновку, що Закрите акціонерне товариство "Бердянськбуд" було стоврено в процессі приватизації державного майна.

Разом з тим, під час перегляду Вищим господарським судом України рішення суду першої інстанції по справі № 8/25д/09 встановлено, що ЗАТ "Бердянськбуд" є правонаступником прав і обов`язків орендаря відповідно до закону, оскільки згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (в редакції, що діяла з 11.06.1993 по 01.08.1993 під час реєстрації статуту ЗАТ "Бердянськбуд") з моменту реєстрації товариства договір оренди вважається розірваним, діяльність підприємства, створеного на базі орендованого майна, або будь-якого суб`єкта підприємницької діяльності, який орендує майно, припиняється, товариство стає правонаступником прав і обов`язків орендаря.

При цьому, відповдіно до п. 2.1. Статуту зазначено що Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд" є повним правонаступником Закритого акцюнерного товариства "Бердянськбуд" створенного ршенням засновників 02.07.1993 року протокол № 39 на базі Орендного підприємства «Бердянськбуд» організацією орендарів на підставі договору купівлі-продажу № КП-119 від 23 червня 1993 року з Фондом держмайна України цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Бердянськбуд».

Відтак, враховуючи викладне, суд дійшов висновку що приписи Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" розповсюджуються на відповідача у справі - Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд", далі Закон.

Положеннями ст. 1-1 Закону визначено, що гуртожитки, включені до статутних капіталів, - гуртожитки, збудовані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти (у тому числі за кошти державних і колективних підприємств та організацій), що були включені до статутних капіталів (фондів) господарських товариств та інших організацій, створених у процесі приватизації (корпоратизації) колишніх державних (комунальних) підприємств (організацій), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передбачений законом.

Житловий комплекс гуртожитку - гуртожиток як цілісний об`єкт нерухомого майна (будівля гуртожитку та/або його частини, його мережі, відведена під ним земельна ділянка, його прибудинкова територія та розташовані на ній будівлі і споруди, необхідні для утримання та обслуговування гуртожитку за прямим цільовим призначенням - для проживання мешканців).

Статтею 4 Закону передбачено, що громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради.

Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла.

Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як вбачаєтться з матеріалів справи, позивач, обгрунтовуючи свою позицію надає до суду Колективне звернення мешканців гуртожитків б/н від 01.09.2010, без номера без дати (т. 2 а.с. 11-15), звернення мешканців гуртожитку до Вионавчого комітету Бердянської міської ради від 04.11.2019, від 30.10.2019 (т. 2 а.с. 57-62). Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що вказані докази не є належними, допустиими та не мають значення для вирішення справи по суті.

Так, дослідивши вказані обдстаини, ураховуючи підстави позову та предмет доказування у даній справі, в т. ч. пояснення позивача, що вказані докази надані суду до відома, суд погоджується з позицією відповідача щодо значення вказаних доказів для вирішення справи по суті.

Інщі докази подані позивачем - листи Державної санітарно-єпідеміологічної служби № 498 від 17.06.2013, № 02.23/1421 від 31.12.2013, лист ВАТ «Запріжжяобленерго» № 3601 від 20.06.2013, а також листи подані відповідачем разом із супровідним листом від 12.11.2019 судом також приймаються до уваги з урахуванням підстав позову та предмету доказування у даній справі.

Разом з тим, як вабається з матеріалів справи, всі докази, які позивачем подавалися до суду із відповіддю на відзив (надійшла до суду 28.10.2019) та супровідним листом від 06.11.2019 були направлені на адресу відповідача у справі - Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд".

Відтак, з урахуванням вказаних обставин, в т. ч. мотивів подання клопотання відповідачем від 12.11.2019 про зобовязання позивача надати суду оригніали доказів у справі, суд відмовив у його задовленні.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону імперативно передбачено, що всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 5 Закону передача гуртожитків, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані такими товариствами до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, у власність територіальних громад здійснюється на добровільних (договірних) умовах або, у разі відмови органів управління (уповноважених осіб) власників гуртожитків від такої передачі, - за рішенням суду за поданням органу місцевого самоврядування.

Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 18 Закону органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, звертаються до суду з позовом про примусову передачу гуртожитків у належному стані у власність територіальної громади відповідно до цього Закону у разі відмови власника гуртожитку добровільно здійснити передачу гуртожитку згідно з пунктом 3 частини третьої статті 14 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; 3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону; 4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; 5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 14 Закону гуртожитки (як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини), на які поширюється дія цього Закону, передаються у власність відповідних територіальних громад згідно з цим Законом у порядку та строки, визначені затвердженою законом Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, передаються у власність територіальних громад відповідно до цього Закону в один із таких способів: 1) на безкомпенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) за згодою власника гуртожитку - за його рішенням; б) без згоди власника гуртожитку - за рішенням суду; 2) на частково-компенсаційній основі всі гуртожитки передаються: а) на договірних засадах з виплатою компенсації у розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням власника гуртожитку та рішенням відповідної місцевої ради; б) відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, у розмірі, меншому за розмір, визначений відповідно до частини четвертої цієї статті, - за рішенням суду за позовом місцевої ради; 3) на компенсаційній основі, за умови попередньої повної компенсації в розмірі, визначеному відповідно до частини четвертої цієї статті, гуртожитки передаються: а) за згодою місцевої ради - за рішенням відповідної місцевої ради за поданням власника гуртожитку; б) без згоди місцевої ради - за рішенням суду за позовом власника гуртожитку.

Системний аналіз положень ст. 1 Закону, в редакції на дату звернення позивача до суду, дозволяє зробити висновок про те, що його дія поширюється, зокрема, на гуртожитки, які ввійшли до статутного фонду (капіталу) під час приватизації чи корпоратизації та були фактично викуплені у держави в ході приватизації, у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб.

Статтею 25-1 Закону визначено судовий порядок вирішення спорів щодо забезпечення майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків. Зокрема, встановлено, що спори, пов`язані з порушенням майнових прав територіальних громад та власників гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати (за згодою сторін) досудовий (договірний) розгляд, що здійснюється відповідно до законодавства. Спори про порушення майнових прав територіальних громад розглядаються судами за позовами органів місцевого самоврядування.

Як вже було зазначено, позов мотивовано тим, що 22.12.2017 рішенням № 3 Бердянської міської ради VII скликання (37 сесія) було вирішено прийняти до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська ув увідповідності до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» гуртожитки у м. Бердянську за адресою, зокрема, м. Бердянськ, вул. Свободи, 60. Однак, зважаючи на те, що відповідач не вчиняє дій по передачі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська, Бердянська міська рада як представницький орган територіальної громади міста відповідно до Закону "Про місцеве самоврядування в Україні", на виконання своїх повноважень і звернулась до суду за захистом своїх порушених.

Доказів визнання недійсним або скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування до матеріалів справи не надано.

Разом з тим, під час розгляду справи відповідач звертав увагу на обставини відсутності Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, що не заперчувалося позивачем. Однак, така концепція, схвалена розпорядженням КМУ від 13.01.2010 №83-р та відображена у Законі України "Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки" чинності не втратила та передбачала можливість передачі гуртожитків шляхом поєднання зусиль центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, у власності чи повному господарському віданні яких перебувають гуртожитки, з урахуванням складення графіка передачі гуртожитків, які є об`єктами права державної власності та визначення орієнтовних строків передачі гуртожитків, що не є об`єктами права державної власності та увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, утворених у процесі приватизації чи корпоратизації

Як встановлено частинами 1, 5 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Аналізуючи частину 5 статті 41 Конституції в системному зв`язку з частинами 1-2 статті 47 Конституції України, суд зазначає про те, що держава може приймати закони, які передбачають примусове відчуження права власності з мотивів суспільної необхідності, однією з яких є нестворення державою умов для забезпечення громадянам, які потребують соціального захисту, отримання житла безоплатно або за доступну для них ціну.

Отже, примусова передача за рішенням суду у комунальну власність гуртожитку, який є власністю юридичної особи, для забезпечення конституційних гарантій права на житло соціально незахищеним громадянам України, здійснена з дотримання визначеної законом процедури, не може визнаватися порушенням Конституції України, оскільки така можливість позбавлення власника майна для забезпечення суспільних потреб гарантується зазначеними статями Конституції України.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 06.09.2018р. Верховного Суду по справі №904/10435/17.

Згідно ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 11 ГПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також передбачено можливість обмеження права на вільне володіння своїм майном, зокрема, зазначено, що "попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів".

У справі «Прессос Компанія Нав`єра С. А." та інші проти Бельгії (рішення від 20.11.1995р., Series A No. 332) Європейський суд з прав людини підкреслив, що національні органи мають широкі межі розсуду при визначенні того, що є "в інтересах суспільства". Суд наголосив, що цілком прийнятним є те, що законодавець користується більшими можливостями для здійснення соціально-економічної політики, і Суд поважає підхід законодавця до проблеми вимог, пов`язаних з "інтересами суспільства".

У справі "Україна-Тюмень" проти України (рішення від 22.11.2007р.) Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Суд не може не скористатися своїми повноваженнями щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на «мирне володіння майном» в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу. Позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Протоколу лише за виключних обстави (пункти 55-57 рішення).

При цьому судом враховується пояснення представників відповідача про те, що відповідач заперечує проти передачі спірного гутрожитку взагалі, як на безкомпенсаційній так і на компенсаційцній основі, а також протокол розширеного засідання наглядової ради ПрАТ "Бердянськбуд" від 07.11.2019. Зустрічного позову в рамках справи № 908/2257/19, а також доказів зверення з відповідними вимогами в загальному порядку до суду не надано.

У п. 3 Прикінцевих положень до Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" вказано, що з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 01.12.1991) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), протягом строку реалізації Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2017-2021 роки. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як об`єктів нерухомого майна, житлових комплексів та/або їх частин, їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна, а також відповідних земельних ділянок та їх прибудинкових територій на користь фізичних чи юридичних осіб приватного права до 1 січня 2022 року.

Відтак, у даному випадку, з уразхуванням цілей прийнятя Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", передача спірного гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Бердянська обумовлена саме забезпеченням реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитку, зокрема, шляхом приватизації займаних кімнат, а отже, припинення права власності відповідача на об`єкт нерухомого майна не порушує приписів Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та принципу мирного володіння майном, з огляду на дотримання у даному випадку справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи - власника.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 29 липня 2019 року Верховного Суду по справі № № 927/224/18.

Щодо інших пояснень та доводів учасників судового процесу суд зауважує наступне.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Приписами ст. 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову Бердянської міської ради шляхом зобов`язання Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради гуртожиток по вул. Свободи, буд. 60, у розмірі 277/600 часток.

Витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн. покладаються на відповідача у справі Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд" відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України.

У судовому засіданні, яке відбулося 05.12.2019, відповідно до частини 1 статті 240 ГПК України, було проголошено скорочений текст рішення, а саме його вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 13, 74, 86, 123, 129, 233, 236, 238, ч. 1 ст. 240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В

1. Позовні вимоги Бердянської міської ради до Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд" - задовольнити.

2. Зобов`язати Приватне акціонерне товариство "Бердянськбуд" (71100, м. Бердянськ, вул.. Шевченка, буд. 13, ) передати на безкомпенсаційній основі у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради (71100, м. Бердянськ, площа Єдності, буд. 2, ) гуртожиток по вул. Свободи, буд. 60, у розмірі 277/600 часток.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Бердянськбуд", 71100, м. Бердянськ, вул. Шевченка, буд. 13, , на користь Бердянської міської ради, 71100, м. Бердянськ, площа Єдності, буд. 2, , витрати зі сплати судового збору в сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп., видавши наказ.

Повне рішення складено 12.12.2019 року.

Суддя О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.