ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 915/2/19
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Федорончук Д.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - Лозіцький А.А. (директор з претензійної работи),

від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN»

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 28.10.2019 про забезпечення позову, проголошену суддею Ковалем С.М., у м. Миколаєві, повний текст якої складено 28.10.2019

у справі № 915/2/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN»

про стягнення 3 128 213,75 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (далі - ТОВ «Хімагромаркетинг», позивач) звернулось до Господарського суду Миколаївської області із заявою про забезпечення позову в якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» (далі - ТОВ «Діонісій VN», відповідач), банківські рахунки: ПАТ «МТБ БАНК», МФО 328168, р/р НОМЕР_1 ; ПАТ «МТБ БАНК», МФО 328168, р/р НОМЕР_2 ; AT «Райффайзен Банк Аваль», м. Одеса, МФО 328351, р/р НОМЕР_3 ; AT «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, р/р НОМЕР_4 ; AT «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, р/р НОМЕР_5 ; AT «Банк Альянс», МФО 300119, р/р НОМЕР_7; Миколаївське РУ «Приватбанк», м. Миколаїв, МФО 326610, р/р НОМЕР_8, а також на кошти в інших рахунках у банківських установах, які будуть виявлені в процесі виконання ухвали про забезпечення позову та/або на майно відповідача у межах ціни позову у розмірі 3 128 213,75 грн.

Заява обґрунтована тим, що позовними вимогами ТОВ «Хімагромаркетинг» по цій справі є стягнення з відповідача 3 128 213,75 грн. Водночас відповідач звертався із зустрічним позовом та в подальшому у зв`язку із відмовою прийняття зустрічного позову, звернувся окремо з позовом про визнання недійсним п. 5.5 Договору поставки від 02.05.2018 № АП-08-0177, у зв`язку із цим просить зупинити провадження у даній справі, що є беззаперечним доказом недобросовісності відповідача та ухиляння від виконання власних договірних зобов`язань перед позивачем. Крім цього, заявник зазначив, що відповідач знаходиться у скрутному фінансовому становищі, що реально може істотно ускладнити чи унеможливити виконання імовірного рішення суду щодо задоволених позовних вимог компанії. За вказаних обставин, позивач вважає, що виконання рішення суду може бути ускладнено чи взагалі не буде виконано ТОВ «Діонісій VN».

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.10.2019 заяву позивача задоволено частково, накладено арешт на грошові кошти ТОВ «Діонісій VN» у сумі 3 128 213,75 грн., що знаходяться на будь-яких рахунках відповідача в усіх банківських установах, у тому числі: ПАТ «МТБ БАНК», МФО 328168, р/р НОМЕР_1 ; ПАТ «МТБ БАНК», МФО 328168, р/р НОМЕР_2 ; AT «Райффайзен Банк Аваль», м. Одеса, МФО 328351, р/р НОМЕР_3 ; AT «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, р/р НОМЕР_4 ; AT «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805, р/р НОМЕР_5 ; AT «Банк Альянс», МФО 300119, р/р НОМЕР_7; Миколаївське РУ «Приватбанк», м. Миколаїв, МФО 326610, р/р НОМЕР_6. В решті заяви відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що невжиття заходів по забезпеченню позову може утруднити виконання рішення господарського суду, тобто може призвести до порушення прав позивача. Відмовляючи у задоволенні заяви в частині накладання арешту на майно відповідача, суд першої інстанції зазначив, що запропоноване позивачем накладення арешту на майно відповідача не пов`язано з предметом позову, яким є стягнення грошових коштів.

Не погоджуючись із ухвалою господарського суду, ТОВ «Діонісій VN» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, постановити нове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що господарським судом при винесенні ухвали допущено неправильне застосування норм процесуального права, висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову не відповідають обставинам справи.

Скаржник зазначає, що приймаючи оскаржувану ухвалу судом не досліджено дійсних обставин щодо не вчинення ТОВ «Діонісій VN» дій, направлених на зменшення майна та/або грошових коштів підприємства. Позивачем не доведено, а судом не приділено належної уваги тому факту, що відповідачем не вживається жодних дій зі зменшення обсягу належного Товариству майна, не укладаються договори поруки та інші правочини, результатом яких може стати зменшення майна та/або грошових коштів підприємства. Натомість, навіть після прийняття судом оскаржуваної ухвали на рахунки ТОВ «Діонісій VN» продовжують надходити грошові кошти від контрагентів підприємства, що в черговий раз підтверджує не вчинення відповідачем дій, направлених на ухилення від виконання судового рішення у разі його постановлення на користь позивача.

Також, на думку відповідача господарським судом Миколаївської області не враховано, що накладення арешту на рахунки Товариства, з яких здійснюється оплата заробітної плати працівникам підприємства порушує права останніх, гарантовані Конституцією та законами України. Так, відповідач зазначив, що відкритий відповідачем в ПАТ КБ «Приватбанк» (МФО 326610) поточний рахунок № НОМЕР_6 використовується Товариством для здійснення сплати податків та перерахування працівникам підприємства заробітної плати.

Крім цього, скаржник вважає, що судом в порушення ч. 4 ст. 140 ГПК України не здійснено виклик представника «Діонісій VN» для участі в розгляді питання про забезпечення позову та в порушення положень ст. ст. 140, 141 ГПК України не вирішено питання щодо зустрічного забезпечення.

02.12.2019 до апеляційного суду від ТОВ «Хімагромаркетинг» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній зазначає, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 18.10.2019, Апелянт знаходиться в стані припинення, що свідчить про ймовірні наміри ТОВ «Діонісій VN» щодо ухилення від виконання уже прийнятого рішення по вказаній справі та подальшого можливого виведення активів з метою уникнення виконання взятих на себе зобов`язань. Крім цього, позивач зазначає, що ТОВ «Діонісій VN» є боржником у тринадцяти виконавчих провадженнях (з них три - відкриті на підставі виконавчих документів, у яких стягувачем є ТОВ «Хімагромаркетинг»), що були відкриті уже після внесення до Єдиного державного реєстру запису про знаходження відповідача у стані припинення, що може свідчити про можливу неблагонадійність та намагання уникнути виконання рішень суду. У зв`язку з цим позивач просить суд відмовити ТОВ «Діонісій VN» у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 28.10.2019 без змін.

Представник ТОВ «Діонісій VN» в судове засідання 11.12.2019 не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, у зв`язку з чим колегія суддів, враховуючи вищевказані обставини та скорочений 30-денний строк перегляду судових ухвал місцевого суду в апеляційному порядку, прийняла рішення про розгляд справи за відсутністю представника відповідача.

Крім цього, судова колегія зазначає, що ухвалою суду від 20.11.2019 про призначення справи до розгляду, явка представників сторін не визнавалась обов`язковою.

В судовому засіданні 11.12.2019 представник ТОВ «Хімагромаркетинг» надав пояснення, в яких заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Водночас документи, надані позивачем до суду разом з відзивом на апеляційну скаргу, до уваги колегією суддів не беруться, оскільки в силу частини третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. При цьому колегія суддів враховує, що сторонами до Південно-західного апеляційного господарського суду не надано будь-яких доказів неможливості їх подання до місцевого господарського суду, а також те, що позивачем взагалі не порушується питання щодо можливості приєднання до матеріалів справи доказів, поданих ними разом з відзивом на апеляційну скарги.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів оскарження ухвали вбачається, що в січні 2019 року ТОВ «Хімагромаркетинг» звернулось до Господарського суду Миколаївської області із позовом до ТОВ «Діонісій VN» про стягнення з останнього грошових коштів у сумі 3 128 213,75 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову позивач зазначив, що позовними вимогами Товариства по цій справі є стягнення з відповідача 3 128 213,75 грн.. Водночас відповідач звертався із зустрічним позовом та в подальшому у зв`язку із відмовою прийняття зустрічного позову, звернувся окремо з позовом про визнання недійсним п. 5.5 Договору поставки від 02.05.2018 № АП-08-0177, у зв`язку з чим просив зупинити провадження у даній справі, що є беззаперечним доказом недобросовісності відповідача та ухиляння від виконання власних договірних зобов`язань перед позивачем. Зазначене також підтверджує, що відповідач знаходиться у скрутному фінансовому становищі, що реально може істотно ускладнити чи унеможливити виконання імовірного рішення суду щодо задоволених позовних вимог компанії.

Розглянувши заяву суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення останньої та з таким висновком господарського суду погоджується судова колегія, у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Колегія суддів враховує, що предметом позову у даній справі є вимоги майнового характеру, а саме 3 128 213,75 грн.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (пункти 1,3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків, заборони відповідачеві вчиняти певні дії (пункт 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011).

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Як зазначалося вище, предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості, а підставою для звернення до суду з вказаною позовною вимогою став факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором поставки від 19.02.2018 №АП-08-0019.

Спосіб забезпечення позову, застосований судом першої інстанції, полягає у накладенні арешту на грошові кошти відповідача в межах заявлених позовних вимог про стягнення суми основної заборгованості в розмірі 3 128 213,75 грн.

Виконання в майбутньому судового рішення зі справи у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи буде наявною у відповідача необхідна сума грошових коштів. Зважаючи на викладене, забезпечення апеляційним господарським судом позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах заявлених позовних вимог безпосередньо пов`язане з предметом позову.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14.08.2019 у справі №910/3802/19.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно того, що застосований спосіб забезпечення позову є адекватним, а також таким, що забезпечує збалансованість інтересів сторін та у повному обсязі співвідноситься із заявленою позивачем вимогою, що є передумовою досягнення реального виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективного захисту порушеного права.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що на рахунки ТОВ «Діонісій VN» продовжують надходити грошові кошти від контрагентів підприємства, що підтверджує не вчинення відповідачем дій, направлених на ухилення від виконання судового рішення у справі, судова колегія до уваги не приймає, оскільки скаржником не надано суду відповідних доказів, які підтверджують вищевказані доводи апеляційної скарги.

Крім цього, апеляційний суд зауважує, що оскаржуваною ухвалою накладено арешт на грошові кошти відповідача лише в межах заявлених позовних вимог про стягнення суми основної заборгованості в розмірі 3 128 213,75 грн., а не на все належне ТОВ «Діонісій VN» майно.

Колегія суддів зазначає, що вжиті оскаржуваною ухвалою заходи забезпечення позову не призводять до зупинення господарської діяльності ТОВ «Діонісій VN», оскільки не зумовлюють списання коштів з банківських рахунків відповідача до моменту набрання законної сили рішенням у цій справі та виникнення у відповідача відповідного обов`язку з виконання рішення суду.

Крім того, апеляційний господарський суд критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що вказаною ухвалою накладено арешт на банківські рахунки ТОВ «Діонісій VN», з яких здійснюється виплата заробітної плати працівникам відповідача що, за твердженням апелянта, призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на зазначеному підприємстві, на оплату праці, оскільки скаржником не надано жодного доказу на підтвердження того, що рахунки, які зазначені місцевим господарським судом в оскаржуваній ухвалі, використовуються для виплати заробітної плати чи що арешт накладено на кошти, які перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних рахунках чи на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до пункту 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання відкритих відповідно до статей 191 та 261 Закону України «Про теплопостачання», статті 151 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Відповідно до частин 3, 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Тобто, рахунки, передбачені для виплати заробітної плати, є рахунками з спеціальним режимом, на які виконавча служба відповідно до вимог законодавства не накладає арешт, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 27.06.2019 у справі № 916/73/19, від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19).

Стосовно посилань скаржника на те, що суд першої інстанції під час розгляду заяви позивача про забезпечення позову допустив порушення норм процесуального права, оскільки не вирішив питання щодо зустрічного забезпечення, порушивши цим баланс інтересів сторін, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини шостої статті 140 Господарського процесуального кодексу України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Отже, вказана норма загальним чином визначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд вирішує питання зустрічного забезпечення.

Водночас за умовами частин першої, четвертої статті 141 Господарського процесуального кодексу України, яка має назву «Зустрічне забезпечення», тобто носить спеціальний характер щодо порядку вирішення питання про зустрічне забезпечення, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Копія ухвали про зустрічне забезпечення направляється учасникам справи не пізніше наступного дня після її постановлення.

Системний аналіз зазначених приписів процесуального закону свідчить про те, що вирішення питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення саме за ініціативою суду є виключно правом суду, і лише подача відповідного клопотання зацікавленим учасником справи створює вже обов`язок суду вирішити дане питання. За відсутності відповідного клопотання про вжиття судом заходів щодо зустрічного забезпечення суд першої інстанції, з огляду на викладені норми, міг і не розглядати питання вжиття зустрічних заходів забезпечення позову.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 31.07.2019 у справі №904/4900/18 та від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19.

За таких обставин, беручи до уваги те, що вирішення питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення за ініціативою суду є правом останнього, а також те, що відповідне клопотання про вжиття заходів зустрічного забезпечення відповідачем не заявлялось, колегія суддів дійшла висновку про те, що порушень місцевим господарським судом норм процесуального права в даному випадку не вбачається.

Крім того, помилковими є твердження скаржника, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану ухвалу без участі повноважного представника відповідача, чим порушив приписи ч. 4 ст. 140 ГПК України. Судова колегія зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 140 ГПК України, суд може призначити розгляд заяви про забезпечення позову у судовому засіданні з викликом сторін, проте тільки у виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду такої заяви, отже вказана норм не є імперативною та не зобов`язує викликати сторін в судове засідання.

Враховуючи викладене, оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

З огляду на викладене та враховуючи те, що доводи апелянта стосовно порушення Господарським судом Миколаївської області норм права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду від 22.10.2019 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта колегія суддів не вбачає.

Згідно ст.129 ГПК України судовий збір покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269-271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 28.10.2019 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діонісій VN» - без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.12.2019.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Разюк Г.П.

Савицький Я.Ф.