ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2019 справа № 914/1812/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Волоцюги М.А., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363», м. Харків

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст Експрес», м. Львів

про стягнення 42 738,85 грн

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Бардецька Н.І. - представник

Обставини розгляду справи.

04.09.2019 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363», м. Харків до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст Експрес», м. Львів про стягнення 42 738,85 грн.

Ухвалою суду від 06.09.2019 позовну заяву було залишено без руху.

23.09.2019 через канцелярію суду від Товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» надійшла заява про усунення недоліків (вх. №38902/19 від 23.09.2019).

Ухвалою від 30.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, засідання призначено на 28.10.2019.

21.10.2019 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст Експрес» надійшов відзив на позовну заяву (вх. №43311/19 від 21.10.2019).

Ухвалою суду від 28.10.2019 судове засідання відкладено на 11.11.2019.

Ухвалою суду від 11.11.2019 судове засідання відкладено на 25.11.2019.

12.11.2019 через канцелярію суду від Товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» надійшла відповідь на відзив (вх. №46596/19 від 12.11.2019).

22.11.2019 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст Експрес» надійшли заперечення на відповідь на відзив (вх. №48849/19 від 22.11.2019).

Ухвалою суду від 25.11.2019 судове засідання відкладено на 02.12.2019.

Сторонам роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 42, 46 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 позивачем для відповідача було здійснено перевезення вантажу. Відповідно до ст. 916 ЦК України, якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. З огляду на положення даної статті та відсутність у вказаних товарно-транспортних накладних погодженої вартості перевезення, позивачем, зважаючи на надання відповідачу послуг з перевезення за аналогічними маршрутами із узгодженою вартістю, розраховано провізну плату у розмірі 41 583,34 грн. В подальшому відповідачу було надіслано вимогу про оплату, яка залишена останнім без розгляду та задоволення. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 41 583,34 грн основного боргу, 533,18 грн 3% річних, 622,33 грн інфляційних, а також судовий збір.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, представник відповідача зазначив, що відповідно до чинного законодавства договір перевезення вантажу повинен бути укладений у письмовій формі. Водночас, товарно-транспортна накладна не замінює договір та не може слугувати єдиним документом, що підтверджує факт надання послуг з перевезення вантажів, а також не встановлює вартість таких послуг, форму та порядок розрахунків. Крім того, відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться замовником на підставі рахунку перевізника. Однак, позивачем не було додано до позовної заяви рахунків на оплату послуг, на підставі яких початково здійснено пропозицію до оплати послуг перевезення. Не долучено позивачем також актів приймання-здачі наданих послуг. Посилання позивача на надсилання ним вимоги про оплату також не заслуговують на увагу, оскільки відповідач таку вимогу не отримував. Наведене підтверджується тим, що на відбитку календарного штемпеля на описі вкладення у цінний лист №915 відображена дата не 28.02.2019, а 28.03.2019, хоча позивачем долучено інформацію про вручення поштового відправлення №915 04.03.2019. Зважаючи на те, що остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться замовником на підставі рахунку перевізника, який мав бути виписаний не пізніше трьох днів після виконання перевезень, позивач мав можливість довідатись про порушення свого права за ТТН №ХР0002834 від 24.09.2018 28.09.2018, ТТН №КЖ0035311 від 28.09.2018 01.10.2018 та ТТН №КЖ0036188 від 05.11.2018 09.11.2018. Відтак, за вказаними накладними, враховуючи вимоги ч. 5 ст. 315 ГК України, останнім днем для звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості є 09.05.2019. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності, що є наслідком відмови у задоволенні позову.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

Згідно товарно-транспортної накладної №ХР0002834 від 24.09.2018 Товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» здійснило для Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст Експрес» перевезення вантажу за маршрутом м. Харків м. Київ-Жуляни.

Згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0035311 від 28.09.2018 Товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» здійснило для Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст Експрес» перевезення вантажу за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Львів.

Згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0036188 від 05.11.2018 Товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363» здійснило для Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Міст Експрес» перевезення вантажу за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Харків.

Позивач умови, зазначені у вищевказаних товарно-транспортних накладних виконав повністю, що підтверджується підписом вантажоодержувача (відповідача) про прийняття вантажу на товарно-транспортних накладних.

З огляду на те, що у вказаних товарно-транспортних накладних не було визначено розміру провізної плати, позивач в порядку, встановленому ч. 1 ст. 916 ЦК України, розрахував провізну плату у розмірі 41 583,34 грн. Вказаний розмір визначений як середнє арифметичне на підставі узгодженої вартості перевезень за аналогічними маршрутами, зокрема, за маршрутами м. Харків м. Київ-Жуляни і м. Київ-Жуляни м. Харків згідно актів здачі-приймання робіт (послуг) №6822 від 20.10.2018 на загальну суму 10 800,00 грн, №6823 від 21.10.2018 на загальну суму 19 000,00 грн, №7295 від 25.10.2018 на загальну суму 10 800,00 грн, №7296 від 26.10.2018 на загальну суму 12 850,00 грн, №7299 від 01.11.2018 на загальну суму 12 500,00 грн, №7300 від 01.11.2018 на загальну суму 12 900,00 грн, та за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Львів згідно актів здачі-приймання робіт (послуг) №6508 від 29.09.2018 на загальну суму 11 000,00 грн, №6509 від 29.09.2018 на загальну суму 19 600,00 грн.

28.02.2019 позивач надіслав відповідачу вимогу за вих. №198 від 25.02.2019 про сплату 41 583,34 грн, яка залишена останнім без розгляду та задоволення.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо оплати вартості послуг, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 41 583,34 грн основного боргу, 533,18 грн 3% річних, 622,33 грн інфляційних.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зазначена норма кореспондується з вимогами ст. 144 ГК України щодо підстав виникнення майнових прав та обов`язків суб`єктів господарювання.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Пунктом 1 частини 1 статті 208 ЦК України встановлено, що правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Разом з тим, згідно із пунктами 1, 2 частини 1 статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1, 3 статті 181 ГК України визначено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

У відповідності до частини 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно зі статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до частини 1, 2 статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з пунктом 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (далі - Правила) договір про перевезення вантажів - це двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Пунктом 11.1 Правил передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Відповідно до пунктів 11.4., 11.6. Правил товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача, передається перевізнику.

З огляду на наведене, сам факт відсутності підписаного сторонами договору на перевезення вантажу, як окремого документа, не спростовує факту існування між сторонами договірних відносин з перевезення вантажу, що підтверджується оформленням товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018.

Факт надання послуг з перевезення підтверджується відмітками вантажоодержувача (відокремленого підрозділу відповідача) на товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 в графі про прийняття вантажу.

Водночас, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано, що позивачем на замовлення та в інтересах відповідача здійснювалося перевезення вантажу згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018.

Судом не беруться до уваги доводи відповідача щодо недоліків в оформленні вищевказаних товарно-транспортних накладних (зокрема, щодо відсутності підпису водія позивача про отримання вантажу до перевезення на деяких накладних, тощо) з огляду на те, що відповідач засвідчив факт отримання вантажу своїм підписом, перевезення вантажу за такими накладними було виконано позивачем в повному обсязі, на що вказує відсутність претензій (зауважень) відповідача щодо виконаного позивачем перевезення (щодо цілісності вантажу, строків перевезення, тощо).

Слід також зазначити, що згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Протягом розгляду даної справи відповідач не посилався на те, що він звертався до суду із позовом про визнання недійсними вищевказаних правочинів, не надав доказів на підтвердження існування рішення суду, яке набрало законної сили та яким визнано недійсними правочини щодо спірних перевезень.

Як зазначалося вище, за договором перевезення відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 5 ст. 626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата (ч. 1 ст. 916 ЦК України).

З огляду на те, що у товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 не було визначено розміру провізної плати, позивач в порядку, встановленому ч. 1 ст. 916 ЦК України, розрахував провізну плату у розмірі 41 583,34 грн, яку він вважає розумною, зважаючи на перевезення ним для відповідача вантажу за аналогічними маршрутами в аналогічний період та щодо яких було погоджено вартість перевезення.

Зокрема, як зазначалося вище, перевезення згідно товарно-транспортної накладної №ХР0002834 від 24.09.2018 здійснювалося за маршрутом м. Харків м. Київ-Жуляни, а згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0036188 від 05.11.2018 здійснювалося за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Харків.

Водночас, позивачем вже надавалися відповідачу послуги за аналогічними маршрутами, що підтверджується підписаними без зауважень сторонами актами здачі-приймання робіт (послуг) №6822 від 20.10.2018 на загальну суму 10 800,00 грн, №6823 від 21.10.2018 на загальну суму 19 000,00 грн, №7295 від 25.10.2018 на загальну суму 10 800,00 грн, №7296 від 26.10.2018 на загальну суму 12 850,00 грн, №7299 від 01.11.2018 на загальну суму 12 500,00 грн, №7300 від 01.11.2018 на загальну суму 12 900,00 грн. Таким чином, з урахуванням середнього арифметичного, розмір провізної плати за перевезення вантажів за вищевказаними маршрутами склав 13 141,67 грн. Враховуючи наведене, вартість перевезення згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 відповідно до розрахунку позивача має становити 26 283,34 грн.

Крім того, перевезення згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0035311 від 28.09.2018 здійснювалося за маршрутом м. Київ-Жуляни м. Львів.

Позивачем також надавалися відповідачу послуги за вказаним маршрутом, що підтверджується підписаними без зауважень сторонами актами здачі-приймання робіт (послуг) №6508 від 29.09.2018 на загальну суму 11 000,00 грн, №6509 від 29.09.2018 на загальну суму 19 600,00 грн. З урахуванням середнього арифметичного, розмір провізної плати за перевезення вантажів за вищевказаним маршрутом склав 15 300,00 грн. Таким чином, вартість перевезення згідно товарно-транспортної накладної №КЖ0035311 від 28.09.2018 відповідно до розрахунку позивача має становити 26 283,34 грн.

Суд, зважаючи на наведені позивачем обставини щодо визначення розумної ціни за спірні перевезення, відсутність доводів відповідача на спростування саме розміру провізної плати, вважає провізну плату у розмірі 41 583,34 грн за перевезення згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 обґрунтованою та такою, що розрахована із застосуванням принципу розумності, визначеного ч. 1 ст. 916 ЦК України

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки строк виконання зобов`язання сторонами визначений не був, позивач 28.02.2019 в порядку ст. 530 ЦК України надіслав відповідачу вимогу за вих. №198 від 25.02.2019 про сплату 41 583,34 грн, яка залишена останнім без розгляду та задоволення.

На підтвердження надсилання 28.02.2019 вищевказаної вимоги відповідачу, позивачем долучено до матеріалів справи копії опису вкладення у лист №915, який складено 28.02.2019 із відбитком календарного штемпеля, поштової накладної №915 від 28.02.2019 та квитанції від 28.02.2019 про оплату послуг з пересилання поштового відправлення №915, роздруківку із сайту УДППЗ «Укрпошта» з інформацією про відстеження поштового відправлення №915.

Водночас, відповідач у своїх поясненнях зазначив, що на відбитку календарного штемпеля на описі вкладення у цінний лист №915 відображена дата не 28.02.2019, а 28.03.2019.

Відповідно до п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, поштове відправлення з оголошеною цінністю - реєстровані лист, бандероль, посилка, прямий контейнер, які приймаються для пересилання з оцінкою вартості вкладення, визначеною відправником

Згідно п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, реєстроване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання з видачею розрахункового документа, пересилається з приписуванням до супровідних документів та вручається одержувачу під розписку.

Пунктом 61 Правил надання послуг поштового зв`язку встановлено, що у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення.

Як встановлено судом, на примірнику опису вкладення, який долучено позивачем, вказано найменування одержувача ТзОВ «ТД «Міст Експрес», адресу одержувача вул. Зелена, 147, м. Львів, 79035, зазначено номер поштового відправлення 915. Відповідність вкладення опису перевірена працівником поштового відділення, що стверджується його підписом на описі, проставлено відбиток календарного штемпеля, на якому відображено цифри « 28», далі нечітке відображення цифр, далі цифри « 19».

Згідно інформації Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», що розміщена в мережі Інтернет (http://ukrposhta.ua), поштове відправлення №915, яке адресувалося відповідачу, було відправлено 28.02.2019, 02.03.2019 надійшло у поштове відділення (79035) та вручене одержувачу 04.03.2019.

Відповідно до п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку.

З долучених позивачем копій поштової накладної №915 від 28.02.2019 та квитанції від 28.02.2019 про оплату послуг з пересилання поштового відправлення №915 вбачається, що поштове відправлення №915 було здано для відправлення 28.02.2019.

Також відповідачем, з огляду на його доводи про відправлення вимоги 28.03.2019, не надано пояснень та доказів щодо того, які саме документи (речі) було отримано ним 04.03.2019 за поштовим відправленням №915. Також не долучено відповідачем доказів на підтвердження того, коли саме отримано ним вимогу, яка, на його думку, була відправлена 28.03.2019.

Таким чином, у суду немає підстав вважати, що відбиток календарного штемпеля на описі вкладення у лист №915 містить дату « 28.03.2019».

З огляду на наведене, поштове відправлення №915, яким надсилалася вимога про оплату за вих. №198 від 25.02.2019, було надіслано позивачем 28.02.2019 та отримано відповідачем 04.03.2019.

Зважаючи на те, що відповідач отримав вимогу про оплату вартості перевезення у розмірі 41 583,34 грн 04.03.2019, останній в силу вимог ст. 530 ЦК України мав сплатити позивачу вартість послуг з перевезення до 12.03.2019. Проте, станом на дату розгляду справи докази сплати вказаної суми в матеріалах справи відсутні.

Як зазначив відповідач, відповідно до п. 14.4. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться замовником на підставі рахунку перевізника, який має бути виписаний не пізніше трьох днів після виконання перевезень з доданням товарно-транспортних накладних. Однак, позивачем рахунки на оплату послуг за перевезення згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018 відповідачу не надавалися.

Щодо наведених доводів відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У пункті 14.1. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні зазначено, форма і порядок розрахунків, а також випадки зміни розміру оплати за перевезення вантажів і надання інших послуг, пов`язаних з цим, визначаються перевізником з вантажовідправником або вантажоодержувачем - замовником при укладенні ними договору на перевезення вантажів (п. 3.1 договору).

У листі Державної фіскальної служби України від 14.11.2017 за №2608/О/99-99-13-01-02-14/ІПК «Щодо оформлення первинних документів» зазначено, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а має лише інформаційний характер. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги.

Зважаючи на наведене, сторони в договорі перевезення, який укладається як окремий документ, могли погодити, у який спосіб перевізник має повідомити замовника про необхідність здійснення оплати за надані послуги з перевезення.

Як зазначалося вище, сторонами договір на перевезення, як окремий документ, не укладався, перевезення здійснювалося на підставі товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018, форма і зміст яких відповідають товарно-транспортній накладній форми №1-ТН, що наведена у додатку №7 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні. Ні у товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018, ні у товарно-транспортній накладній форми №1-ТН, що викладена додатком №7 до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не зазначено про необхідність надання замовнику перевезення рахунку на оплату послуг з перевезення.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що у розділі 14 (Розрахунки за перевезення) Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлено, у який строк з моменту отримання рахунку замовник перевезення повинен сплатити перевізнику вартість перевезення, як і не визначено, що такий строк повинен бути відображений у рахунку на оплату. Тобто, сам факт отримання рахунку на оплату не визначає, що з моменту отримання такого рахунку у замовника перевезення виникло зобов`язання щодо здійснення оплати отриманих послуг.

Таким чином, немає підстав вважати, що у відповідача повинен був виникнути обов`язок з оплати лише на підставі отримання ним рахунків на оплату з огляду на те, що позивач не скористався таким способом повідомлення відповідача про необхідність здійснення розрахунків, сторони не погоджували таких умов при здійсненні перевезень згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018, факт отримання чи не отримання рахунку на оплату не впливає на визначення моменту прострочення відповідача, факт не надіслання відповідачу рахунку на оплату не звільняє його від обов`язку здійснити оплату наданих йому у належний спосіб послуг з перевезення. Водночас, відповідач надіслав вимогу про оплату в порядку, передбаченому ст. 530 ЦК України, яка підлягала виконанню у семиденний строк від дня пред`явлення такої вимоги.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З огляду на наведене, відповідачем протягом розгляду даної справи не спростовано належними та допустимими доказами фактів здійснення перевезення вантажу згідно товарно-транспортних накладних №ХР0002834 від 24.09.2018, №КЖ0035311 від 28.09.2018 та №КЖ0036188 від 05.11.2018, а також вартості перевезення у розмірі 41 583,34 грн та строку виконання зобов`язання щодо оплати.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень позивачем нараховано та заявлено до стягнення 533,18 грн 3% річних, 622,33 грн інфляційних.

Судом перевірено розрахунок інфляційних і 3% річних та встановлено, що суми інфляційних та 3% річних нараховані позивачем правильно.

Що ж стосується питання застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність визначена статтею 257 ЦК України, а статтею 258 цього Кодексу передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Частиною другою статті 9 ЦК України також встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до частини п`ятої статті 315 ГК України для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як стверджував відповідач, остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться замовником на підставі рахунку перевізника, який мав бути виписаний не пізніше трьох днів після виконання перевезень, а тому позивач мав можливість довідатись про порушення свого права за ТТН №ХР0002834 від 24.09.2018 28.09.2018, ТТН №КЖ0035311 від 28.09.2018 01.10.2018 та ТТН №КЖ0036188 від 05.11.2018 09.11.2018. Відтак, останнім днем для звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості є 09.05.2019.

Проте, як зазначалося судом вище, позивач не скористався таким способом повідомлення відповідача про необхідність здійснення розрахунків як надання рахунку на оплату, сторони не погоджували таких умов при здійсненні перевезень згідно товарно-транспортних накладних, із зобов`язань з перевезення вантажу згідно товарно-транспортних накладних не випливало конкретної дати, коли у позивача виникло право на пред`явлення вимоги.

Водночас, відповідач 28.02.2019 надіслав вимогу про оплату в порядку, передбаченому ст. 530 ЦК України, яка була отримана відповідачем 04.03.2019 та підлягала виконанню у семиденний строк від дня пред`явлення такої вимоги до 12.03.2019. Лише з 12.03.2019 розпочала свій перебіг позовна давність у шість місяців та завершила 12.09.2019.

Позивачем позов у даній справі було здано на пошту 29.08.2019. Ухвалою від 06.09.2019 суд залишив позовну заяву без розгляду, встановив позивачу строк у 10 календарних днів з дня вручення цієї ухвали для усунення позивачем зазначених в цій ухвалі недоліків. Ухвала від 06.09.2019 була отримана позивачем 16.09.2019.

20.09.2019 позивач здав на пошту заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Згідно ч. 3 ст. 174 ГПК України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до господарського суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 176 цього Кодексу.

Ухвалою від 30.09.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Таким чином, суд не має підстав для застосування положень ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення, складає 41 583,34 грн основного боргу, 533,18 грн 3% річних, 622,33 грн інфляційних.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Міст Експрес», м. Львів, вул. Зелена, 147 (ідентифікаційний код 36152228) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Харківське автотранспортне підприємство №16363», м. Харків, вул. Роганська, 160 (ідентифікаційний код 01332106) 41 583,34 грн основного боргу, 533,18 грн 3% річних, 622,33 грн інфляційних, 1 921,00 грн судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 02.12.2019 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 09.12.2019.

Суддя Мазовіта А.Б.