ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1666/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Станковій І.М.,

за участю представників:
від Міністерства оборони України Дідух С.П.,

від Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни Бандура Б.Ю.,

від Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни

на рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2019, прийняте суддею Рогою Н.В., м. Одеса, повний текст складено 28.08.2019,

у справі №916/1666/18

за позовом: Міністерства оборони України

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс"

про усунення перешкод у користуванні майном

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 р. Міністерство оборони України звернулось з позовом до Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни, в якому просило зобов`язати відповідача та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди позивачу у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця №4958 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідача, який, не зважаючи на припинення договірних відносин з позивачем, чинить останньому перешкоди у користуванні торговельним місцем №4958 по вул. Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20, що, в свою чергу, заподіює Міністерству оборони України збитки та призводить до неможливості належного здійснення ним господарської діяльності.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.09.2018 за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі №916/1666/18 та в подальшому ухвалою суду від 07.12.2018 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс".

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.08.2019 у справі №916/1666/18 (суддя Рога Н.В.) позов задоволено частково; зобов`язано Фізичну особу-підприємця Канигіну Ларису Федорівну усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця №4958 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20; в решті позову відмовлено.

В частині задоволення позовних вимог судове рішення мотивоване тим, що зобов`язання сторін, яке виникло на підставі укладеного між ними договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів №ВКС-1256 від 01.08.2016, припинилося з 01.06.2019 у зв`язку зі спливом строку дії вказаного договору, що зумовлює відсутність правових підстав для користування відповідачем спірним торговельним місцем. В частині відмови у задоволенні позову рішення місцевого господарського суду обґрунтоване тим, що вимога позивача про зобов`язання будь-яких інших третіх осіб, окрім Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні спірним торговельним місцем не відповідає вимогам Господарського процесуального кодексу України, оскільки спрямована до осіб, яких не визначено, не конкретизовано та не залучено до участі у даній справі в якості відповідачів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Канигіна Лариса Федорівна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2019 у справі №916/1666/18 скасувати та залишити позовну заяву без розгляду.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на безпідставності доводів позивача про дострокове припинення договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів №ВКС-1256 від 01.08.2016, оскільки сама лише ініціатива Міністерства оборони України щодо припинення дії вказаного правочину без отримання згоди на це Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни в силу положень законодавства та узгоджених сторонами умов цього договору не зумовлює припинення між сторонами договірних орендних правовідносин. Водночас апелянт зазначає про те, що сторони на власний розсуд визначили строк дії договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів №ВКС-1256 від 01.08.2016, узгодивши, що останній діє з 01.08.2016 до 31.05.2019, між тим протягом одного місяця з моменту закінчення строку дії вказаного договору Міністерство оборони України не висловило заперечень проти продовження користування відповідачем орендованим торговельним місцем, відтак в силу статті 764 Цивільного кодексу України зазначений договір було поновлено на той самий строк, який раніше був встановлений даним договором, що свідчить про наявність правових підстав для користування Фізичною особою-підприємцем Канигіною Ларисою Федорівною спірним майном. Скаржник також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що як позовну заяву, так і заяву про зміну підстав позову підписано представниками Міністерства оборони України, які не мали відповідних повноважень на вчинення вказаних дій.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. від 18.10.2019 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою від 04.11.2019 розгляд справи призначено на 27.11.2019 о 10:00.

25.11.2019 до апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни надійшло клопотання б/н від 25.11.2019 (вх.№3713/19/Д1 від 25.11.2019) про відкладення розгляду справи №916/1666/18, мотивоване перебуванням повноважного представника апелянта на лікарняному, що підтверджується довідкою Комунального некомерційного підприємства "Міська клінічна лікарня №1" Одеської міської ради №15612 від 25.11.2019.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та створення учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, враховуючи надання скаржником належних доказів перебування його повноважного представника на лікарняному, а також беручи до уваги відсутність у апеляційного господарського суду доказів на підтвердження наявності інших осіб, уповноважених на представництво інтересів відповідача, крім адвоката Бандури Б.Ю., колегія суддів дійшла висновку про поважність причин неявки представника апелянта у судове засідання, призначене на 27.11.2019 о 10:00, та необхідність відкладення розгляду даної справи, тому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.11.2019 розгляд справи №916/1666/18 відкладено на 10.12.2019 об 11:00.

У судовому засіданні 10.12.2019 представник Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни апеляційну скаргу підтримав; представник Міністерства оборони України висловив заперечення проти її задоволення; представник Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.92).

Міністерство оборони України та Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Місцевим господарським судом встановлено, що 21.02.2000 між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" укладено договір №181/9-83р (далі договір №181/9-83р від 21.02.2000), відповідно до умов пунктів 1.1, 1.2 якого Міністерство дає згоду на вилучення земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком площею 1,2 га), що розташована на території військового містечка № НОМЕР_1 , Одеського гарнізону, військова частина НОМЕР_2 , та передає вказану земельну ділянку (з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком площею 1,2 га) Авангардівській селищній раді Овідіопольського району Одеської області, яка приймає вказану земельну ділянку для передачі у встановленому законодавством порядку у постійне користування ринку.

Згідно з пунктом 2.1 договору №181/9-83р від 21.02.2000 представники сторін договору після його підписання здійснюють прийом-передачу земельної ділянки площею 4,33 га (з розміщеним на ній асфальтовим майданчиком площею 1,2 га), що розташована на території військового містечка № НОМЕР_1 , Одеського гарнізону, військова частина А-4139, про що складається відповідний акт.

Міністерство оборони України має право протягом 99 років з дня підписання даного договору безкоштовного користування на власний розсуд 50 місцями під 20-футові контейнери, що розміщені на території ринку по вулиці Рожевій та розташованих на даних місцях вказаних контейнерів, а ринок визнає вказане право та зобов`язується безкоштовно здійснювати охорону, загальне освітлення, прибирання території, забезпечувати вільний доступ до вказаних контейнерів (пункт 5.1 договору №181/9-83р від 21.02.2000).

25.04.2000 Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" підписано акт прийому-передачі земельної ділянки з розміщеним на ній асфальтованим майданчиком, розташованої на території військової частини А-4139 в Одеському гарнізоні на сьомому кілометрі Овідіопольського шляху.

З листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" №240 від 14.03.2017 вбачається, що на виконання умов пункту 5.1 договору №181/9-83р від 21.02.2000 Міністерству оборони України виділені в безкоштовне користування на власний розсуд терміном на 99 років з моменту укладення вищезазначеного договору 50 місць під розміщення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вулиці Рожевій (територія Контейнерної площадки №2 Торговельного комплексу №1), а саме: торговельні місця за №№3748, 3750-3761, 3773-3785, 4951-4959, 4961-4965, 4968-4974, 4980-4982.

В подальшому 14.06.2016 між Міністерством оборони України та Концерном "Військторгсервіс" укладено договір доручення №1 (далі договір №1 від 14.06.2016), в силу пункту 1.1 якого Міністерство доручає, а Концерн приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість 50 місць) на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вулиці Рожевій, отриманням і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін в судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього договору. Схема розташування 20-футових контейнерів на земельній ділянці на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вулиці Рожевій наведена у додатку №1 до цього договору.

Згідно з пунктом 2.1 договору №1 від 14.06.2016 мінімальний розмір плати за надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" згідно з цим договором встановлюється Міністерством та Концерном в розмірі не нижче, ніж 2679,30 грн з ПДВ за одне місце щомісячно з урахуванням Звіту про експертну грошову оцінку від 26.04.2016.

В силу пункту 5.1 договору №1 від 14.06.2016 договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.05.2019. Договір вважається автоматично продовженим на таких самих умовах, якщо жодна зі сторін не повідомить іншу про відмову від подальшої дії договору у письмовій формі не пізніше, ніж за один календарний місяць до закінчення терміну його дії.

Умови даного договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди (пункту 5.2 договору №1 від 14.06.2016).

01.08.2016 між Міністерством оборони України, від імені якого на підставі договору №1 від 14.06.2016 діє Концерн "Військторгсервіс" ("Сторона-1"), та Фізичною особою-підприємцем Канигіною Ларисою Федорівною ("Сторона-2") укладено договір №ВКС-1256 (далі договір №ВКС-1256 від 01.08.2016), відповідно до пункту 1.1 якого Сторона-1 надає Стороні-2 право платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнера (далі майно) на спеціально визначеній для цієї мети відкритій території, а Сторона-2 зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги по розміщенню майна згідно з умовами цього договору.

Для встановлення майна Сторона-1 виділяє відкриту територію, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, територія Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок", вул. Рожева, торгове місце №4958 згідно з планом розташування, який є невід`ємною частиною цього договору (пункт 1.2 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016).

Відповідно до підпунктів 2.2.1, 2.2.2 пункту 2.2 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 Сторона-1 зобов`язується виділити та надати Стороні-2 відкриту територію для встановлення майна, а саме: торгове місце №4958, та не вчиняти дій, які б перешкоджали Стороні-2 використовувати виділену територію на умовах даного договору.

Згідно з підпунктами 2.4.2, 2.4.7 пункту 2.4 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 Сторона-2 зобов`язується здійснювати оплату за користування місцем для встановлення майна та інші платежі, передбачені умовами даного договору, вчасно і в повному обсязі, а при припиненні дії договору або його розірванні звільнити виділену територію від майна, розміщеному на ній.

В силу пункту 6.1 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 всі зміни та доповнення до цього договору повинні бути оформлені письмово в двосторонньому порядку.

Пунктом 7.1 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 передбачено, що цей договір набуває чинності з 01.08.2016 і діє до 31.05.2019 включно.

Договір розривається в односторонньому порядку при заборгованості по оплаті більше, ніж 2 місяці (пункт 7.2 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016).

За умовами пункту 7.3 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 дія договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

06.03.2018 між Міністерством оборони України та Концерном "Військторгсервіс" укладено додаткову угоду №1 до договору доручення №1 від 14.06.2016, відповідно до якої змінено мінімальний розмір плати за надання права платного користування одним торговельним місцем, який становить 16925,40 грн (з ПДВ) за місяць, внесено низку інших змін, зокрема, визначено, що підвищення розміру плати за надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" Концерн здійснює шляхом внесення відповідних змін до укладених фізичними та/або юридичними особами договорів про надання права платного користування торговельним місцем.

З урахуванням внесених до договору №1 від 14.06.2016 змін листом №406/33 від 29.03.2018 філія "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" повідомила відповідача про збільшення мінімального розміру плати за надання права платного користування місцем для встановлення 20-футового контейнеру на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" та про необхідність приведення договірних відносин у відповідність до вказаних змін, для чого останньому необхідно прибути до філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" у п`ятнадцятиденний термін з метою врегулювання питання щодо подальших договірних відносин та умов співпраці з Міністерством оборони України. При цьому у вказаному листі також зазначено, що, у разі неприбуття в установлений строк та неприведення договірних відносин у відповідність до вимог додаткової угоди №1 до договору доручення №1 від 14.06.2016, дію договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 буде припинено в порядку виконання пункту 7.3 вказаного договору, тобто за ініціативою сторони.

Зазначений лист №406/33 від 29.03.2018 отриманий відповідачем 02.04.2018, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №796.

В подальшому листом №747/4 від 04.06.2018 філія "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" повідомила відповідача про припинення дії договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 в порядку, передбаченому пунктом 7.3 вказаного договору, за ініціативою Міністерства оборони України. У вказаному листі також зазначено про те, що у разі наявності у Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни бажання надалі користуватися торговельним місцем та за умови, що вказане місце буде вільне, остання може звернутися до філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" у термін до 06.08.2018 з заявою про намір укласти договір у новій редакції, за яким мінімальна вартість користування торговельним місцем становитиме 16925,40 грн (з ПДВ) за місяць.

На підтвердження надсилання відповідачу листа №747/4 від 04.06.2018 позивачем до суду надано опис вкладення у цінний лист від 05.06.2018, проте докази отримання Фізичною особою-підприємцем Канигіною Ларисою Федорівною вказаного листа у матеріалах справи відсутні.

За зверненням позивача у газеті "Одеські вісті" випуск №44 (5068) від 09.06.2018 розміщено оголошення наступного змісту: "За ініціативою Міністерства оборони України (МОУ) з 06.08.2018 року припиняється дія договорів про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, а саме: припиняється дія договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 року, укладеного з МОУ та ФОП Канигіною Л.Ф. на користування торговельним місцем №4958, на підставі повідомлення від 04.06.2018 №747/4". Аналогічного змісту повідомлення про припинення дії договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 було розміщено і на веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок".

На підставі розпорядження начальника філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" №10 від 06.08.2018 та з метою встановлення фактичного використання торговельного місця №4958, яке знаходиться на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, комісією із представників зазначеної філії проведено огляд вказаного торговельного місця, за результатами якого складено відповідний акт б/н від 07.08.2018. У даному акті зафіксовано, що станом на 07.08.2018 торговельне місце №4958, виділене під встановлення 20-футових контейнерів, фактично не використовується, проте на ньому розміщені два 20-футових контейнери, які зачинено.

Враховуючи вищевикладене, філія "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" звернулася до Авангардівського ВП Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області з заявою №1104/9 від 07.08.2018 про вчинення Канигіною Л.Ф. кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 206, частиною другою статті 2062 Кримінального кодексу України, а також до військової прокуратури Одеського гарнізону з заявою №1105/10 від 07.08.2018 аналогічного змісту.

В адресованому відповідачу листі №228/10 від 22.02.2019 начальник філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" Соловйова О.Є., діючи на підставі договору доручення №1 від 14.06.2016 та довіреності №220/190/Д від 01.02.2019 в якості представника Міністерства оборони України, повідомила про те, що 31.05.2019 спливає строк дії договору №ВКС-1256 від 01.08.2016, при цьому позивач не має намір продовжувати з відповідачем договірні відносини, пов`язані з наданням права платного користування торговельним місцем №4958.

Вказаний лист на адресу Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни було направлено засобами поштового зв`язку, про що свідчить поштова накладна №603 від 26.02.2019 та опис вкладення у цінний лист б/н від 26.02.2019.

09.07.2019 на виконання наказу начальника Головного управління майна та ресурсів №153 від 03.07.2019 "Про створення робочої групи з перевірки стану використання торгових місць на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, які перебувають у користуванні Міністерства оборони України" комісією у складі представників Міністерства оборони України та посадових осіб філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" проведено огляд торговельного місця №4958, за результатами якого складено акт б/н від 09.07.2019, в якому зафіксовано, що на момент проведення огляду на вказаному торговельному місці знаходяться зачинені 20-футові контейнери.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про зобов`язання відповідача та будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди позивачу у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця №4958 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул. Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на те, що зобов`язання сторін, яке виникло на підставі укладеного між ними договору про надання права платного користування місцем для встановлення 20-футових контейнерів №ВКС-1256 від 01.08.2016, припинилося з 01.06.2019 у зв`язку зі спливом строку дії вказаного договору, що зумовлює відсутність правових підстав для користування відповідачем спірним торговельним місцем, при цьому суд першої інстанції зауважив, що вимога позивача про зобов`язання будь-яких інших третіх осіб, окрім Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни, усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні спірним торговельним місцем не відповідає вимогам Господарського процесуального кодексу України, оскільки спрямована до осіб, яких не визначено, не конкретизовано та не залучено до участі у даній справі в якості відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №ВКС-1256 від 01.08.2016 є договором найму (оренди), що випливає зі змісту положень послідовно укладених правочинів, а саме: трьохстороннього договору №181/9-83р від 21.02.2000 та договору доручення №1 від 14.06.2016, якими опосередковано набуття позивачем майнового права користування асфальтованим майданчиком із розміщеними на ньому 50 торговельними місцями, а також договору №ВКС-1256 від 01.08.2016, за умовами якого Фізична особа-підприємець Канигіна Лариса Федорівна набула право платного користування торговельним місцем №4958.

Згідно з частиною першою статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладений між сторонами договір №ВКС-1256 від 01.08.2016 став належною підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частин першої, другої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Отже, суд апеляційної інстанції зауважує, що зазначеною нормою встановлено правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону, при цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 651 Цивільного кодексу України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, за загальним правилом, встановленим як чинним господарським, так і цивільним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).

Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вбачає, що за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін у порядку, встановленому статтею 188 Господарського кодексу України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

У пункті 7.3 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 сторони узгодили, що дія договору припиняється у випадках: закінчення терміну, на який він був укладений; за ініціативою однієї із сторін. Сторона, яка виступає з ініціативою про припинення дії договору, повинна письмово повідомити про це іншу сторону за два місяці.

Водночас пункт 7.3 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 не містить ані підстав розірвання вказаного договору чи припинення його дії (за виключенням закінчення строку, на який його було укладено), ані посилання на можливість вчинення сторонами певних дій в односторонньому порядку, ані положень щодо можливості відхилення від загального порядку розірвання господарських договорів, встановленого статтею 188 Господарського кодексу України, між тим ініціатива однієї зі сторін договору щодо припинення його дії без отримання згоди на це іншої сторони в контексті наведених положень законодавства не тягне за собою таких правових наслідків як дострокове припинення дії договору.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.07.2019 у справі №916/1684/18.

Крім того, колегія суддів враховує, що у матеріалах справи відсутні та позивачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження надання Фізичною особою-підприємцем Канигіною Ларисою Федорівною згоди у відповідь на ініціативу Міністерства щодо припинення дії договору №ВКС-1256 від 01.08.2016, а також доказів на підтвердження того, що позивач звертався до суду з позовом про припинення (розірвання) вказаного договору.

За таких обставин, з урахуванням наведених вище положень законодавства та змісту пунктів 7.2, 7.3 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що зазначений договір не був припинений у зв`язку з його розірванням в односторонньому порядку за ініціативою позивача відповідно до пункту 7.3 цього договору.

При цьому посилання Міністерства оборони України на положення статті 763 Цивільного кодексу України, в силу частини другої якої якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк; кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці; договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк, колегією суддів відхиляються, оскільки зазначена правова норма не може бути застосована як підстава для припинення договору №ВКС-1256 від 01.08.2016, оскільки вказаний договір має строковий характер, а саме: набув чинності з 01.08.2016 і діяв до 31.05.2019 включно.

Водночас Південно-західним апеляційним господарським судом враховується наступне.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з частиною другою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Частиною четвертою статті 284 Господарського кодексу України унормовано, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).

Системний аналіз вищевикладених приписів законодавства дозволяє зробити висновок, що для продовження дії договору оренди необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування орендарем орендованим майном та відсутність своєчасного письмового повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.

Колегія суддів зауважує, що законодавцем не встановлено конкретної форми заяви про припинення договору оренди, така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Водночас істотне значення у даному випадку має факт направлення такого повідомлення в межах відповідного строку, а також зміст самого повідомлення, оскільки воно обов`язково повинно бути спрямоване на припинення або зміну умов договору оренди, як відповідна форма вираження волевиявлення орендодавця.

Саме такий правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 21.10.2019 у справі №902/862/15.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії останнього.

Вказаний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 22.10.2019 у справі №910/3705/19, від 21.10.2019 у справі №902/862/15 та від 02.07.2019 у справі №906/742/18.

Таким чином, якщо на дату закінчення строку дії договору оренди або протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, вказаний договір припиняється.

Пунктом 7.1 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 передбачено, що цей договір набуває чинності з 01.08.2016 і діє до 31.05.2019 включно.

Як зазначалося вище, в адресованому відповідачу листі №228/10 від 22.02.2019 начальник філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" Соловйова О.Є., діючи на підставі договору доручення №1 від 14.06.2016 та довіреності №220/190/Д від 01.02.2019 в якості представника Міністерства оборони України, повідомила про те, що 31.05.2019 спливає строк дії договору №ВКС-1256 від 01.08.2016, при цьому позивач не має намір продовжувати з відповідачем договірні відносини, пов`язані з наданням права платного користування торговельним місцем №4958.

Вказаний лист Фізичній особі-підприємцю Канигіній Ларисі Федорівні було направлено засобами поштового зв`язку на адресу, що зазначена у договорі №ВКС-1256 від 01.08.2016 та яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про що свідчать наявні у матеріалах справи копії поштової накладної №603 від 26.02.2019 та опису вкладення у цінний лист б/н від 26.02.2019.

За таких обставин, враховуючи наведені норми права, узгоджені сторонами умови договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 та наявність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що станом на дату закінчення строку договору (31.05.2019) мали місце заперечення Міністерства оборони України (від імені якого на підставі договору доручення №1 від 14.06.2016 діяла філія "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс") як орендодавця щодо продовження дії договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 на новий строк, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про припинення дії вказаного договору з 01.06.2019.

Докази укладання нового договору оренди чи внесення змін про продовження терміну дії договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 на підставі пункту 7.4 останнього у матеріалах справи відсутні та сторонами до суду не подані.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина четверта статті 291 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачу в здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення з неправомірно займаних нежитлових приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо). Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Передбачений статтею 391 Цивільного кодексу України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником або титульним володільцем майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.

Отже, для задоволення вимог позивача необхідно встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником або титульним володільцем своїх правомочностей, оскільки речове право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник або титульний володілець здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.08.2018 у справі №910/19865/17.

Як зазначалося вище, позивачу на підставі укладеного між Міністерством оборони України, Авангардівською селищною радою Овідіопольського району Одеської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" договору 181/9-83р від 21.02.2000 належить право безкоштовного користування низкою торговельних місць, у тому числі торговельним місцем №4958, відтак суд апеляційної інстанції вбачає, що Міністерство оборони України є титульним володільцем спірного майна.

Згідно з підпунктом 2.4.7 пункту 2.4 договору №ВКС-1256 від 01.08.2016 Сторона-2 зобов`язується при припиненні дії договору або його розірванні звільнити виділену територію від майна, розміщеному на ній.

09.07.2019 на виконання наказу начальника Головного управління майна та ресурсів №153 від 03.07.2019 "Про створення робочої групи з перевірки стану використання торгових місць на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вул. Рожевій, які перебувають у користуванні Міністерства оборони України" комісією у складі представників Міністерства оборони України та посадових осіб філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" проведено огляд торговельного місця №4958, за результатами якого складено акт б/н від 09.07.2019, в якому зафіксовано, що на момент проведення огляду на вказаному торговельному місці знаходяться зачинені 20-футові контейнери, тобто відповідач не звільнив надану йому позивачем в користування територію від розміщеного на ній майна.

Крім того, факт продовження зайняття відповідачем торговельного місця №4958 підтверджується поясненнями представника Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни, який в обґрунтування своєї правової позиції щодо наявності підстав для продовження користування спірним майном посилається на пролонгацію укладеного з позивачем договору №ВКС-1256 від 01.08.2016.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бочаров проти України" наголошує на тому, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Скаржником до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження наявності у нього будь-якої правової підстави для зайняття спірного торгівельного місця.

Отже, враховуючи, що договір №ВКС-1256 від 01.08.2016 припинив свою дію у зв`язку з закінченням терміну, на який він був укладений, що свідчить про відсутність на теперішній час між сторонами договірних орендних правовідносин, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів пролонгації договірних відносин, що існували між сторонами до 31.05.2019, або доказів укладення нового договору на право користування торгівельним місцем №4958, а також з огляду на те, що інших доказів наявності правових підстав використання спірного майна відповідачем до суду не подано, що, в свою чергу, є підставою для застосування правової конструкції, передбаченої статті 391 Цивільного кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову в частині зобов`язання Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни усунути перешкоди Міністерству оборони України у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця №4958 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вулиці Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20.

Водночас судом апеляційної інстанції враховується, що Міністерством оборони України заявлено, окрім відповідача, позовну вимогу до невизначеного кола осіб, а саме: у прохальній частині позову Міністерство оборони України просить суд зобов`язати будь-яких інших третіх осіб усунути перешкоди позивачу у користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця №4958 від розміщених на ньому двох 20-футових контейнерів (шляхом демонтажу) по вул. Рожевій на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 20. Така вимога не відповідає приписам пункту 4 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України, тому що спрямована до осіб, яких не визначено, не конкретизовано та не зазначено позивачем в якості відповідачів за його позовом, відтак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Доводи апелянта стосовно підписання позову неповноважною особою колегією суддів відхиляються з огляду на їх необґрунтованість, враховуючи наступне.

14.06.2016 між Міністерством оборони України та Концерном "Військторгсервіс" укладено договір доручення №1, в силу пункту 1.1 якого Міністерство доручає, а Концерн приймає на себе доручення та зобов`язується вчиняти від імені Міністерства юридичні дії, пов`язані з укладанням та розірванням договорів з фізичними та/або юридичними особами про надання права платного користування місцями для встановлення 20-футових контейнерів (загальна кількість 50 місць) на території Товариства з обмеженою відповідальністю "Промтоварний ринок" по вулиці Рожевій, отриманням і обліком грошових коштів, стягненням штрафних санкцій та представництвом інтересів сторін в судах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних з виконанням цього договору.

Крім того, в силу пункту 3 наказу Міністерства оборони України №744 від 30.12.2016 "Про організацію претензійної та позовної роботи, представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України", витяг з якого наявний у матеріалах справи, директору Юридичного департаменту Міністерства оборони України (особі, на яку згідно з письмовим наказом покладено тимчасове виконання обов`язків директора) надано право підписувати довіреності на представництво інтересів Міністерства оборони України в судах та інших юрисдикційних органах, скасовувати (відзивати їх), а також визначати повноваження та обсяг процесуальних прав уповноважених представників.

На підставі вказаного наказу Міністерством оборони України в особі директора Юридичного департаменту Міністерства оборони України було видано довіреність №220/337/д від 26.04.2018, якою уповноважено начальника філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" Соловйову О.Є. представляти інтереси Міністерства оборони України в судових установах та інших юрисдикційних органах з питань, пов`язаних із виконанням договору доручення №1 від 14.06.2016 (зі змінами та доповненнями), з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі, зацікавленій особі, потерпілому, цивільному позивачу, цивільному відповідачу, стороні у справах про адміністративні правопорушення, стороні у виконавчому провадженні за виключенням: права заявляти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, зменшувати розмір позовних вимог, змінювати підставу та предмет позову, відмовлятися від позову повністю або частково, укладати мирові угоди, а також угоди у виконавчому провадженні.

Колегія суддів вбачає, що позовну заяву у даній справі від імені Міністерства оборони України підписано Соловйовою О.Є., що діяла на підставі чинної на той час довіреності №220/337/д від 26.04.2018, яка не обмежує Соловйову О.Є. у праві підписання від імені Міністерства оборони України даної позовної заяви, що пов`язана з виконанням договору доручення №1 від 14.06.2016, а відтак у колегії суддів відсутні підстави вважати, що позовна заява підписана представником Міністерства оборони України, який не мав відповідних повноважень на її підписання.

Стосовно посилань скаржника на те, що заяву про зміну підстав позову підписано представниками Міністерством оборони України, який не мав відповідних повноважень на вчинення вказаних дій, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 10.07.2019 до місцевого господарського суду від Міністерства оборони України надійшла заява б/н від 10.07.2019 про зміну підстав позову (вх.№2-3256/19 від 10.07.2019), в якому позивач зазначив про виникнення додаткових підстав позову, а саме: сплив строку дії договору №ВКС-1256 від 01.08.2016.

Вказана заява підписана представником Міністерства оборони України Дідухом С.П., який діяв на підставі чинної довіреності №220/526/д від 03.12.2018, що обмежує повноваження представника, оскільки позбавляє останнього права змінювати підставу та предмет позову.

При цьому колегія суддів враховує, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 25.06.2019 у справі №924/1473/15.

За таких обставин, враховуючи те, що підставою позову у даній справі Міністерством оборони України визначено припинення дії договору №ВКС-1256 від 01.08.2016, а шляхом подання заяви б/н від 10.07.2019 (вх.№2-3256/19 від 10.07.2019) позивач доповнив позов новими обставинами при збереженні первісних обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що подана Міністерством оборони України заява б/н від 10.07.2019 (вх.№2-3256/19 від 10.07.2019) у розумінні приписів процесуального закону не є заявою про зміну підстав позову, тому, приймаючи останню до уваги, місцевий господарський суд не припустився порушень процесуального права.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 19.08.2019 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Канигіної Лариси Федорівни залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2019 у справі №916/1666/18 без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Канигіну Ларису Федорівну.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 16.12.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук