ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2019 р. Справа№ 910/16288/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

при секретарі Островерха В.Л.

за участю представників

від позивача: Коновалова Н.О., за дов. № 103/13/2019 від 02.01.2019

від відповідача: Лех К.М., за дов. № 28/6-63/289-18 від 29.12.2018

розглянувши апеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду м. Києва від 18.03.2019 р. (повне рішення складено 27.03.2019 р.)

у справі № 910/16288/18 (суддя - Балац С.В.)

за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про спонукання до виконання умов мирової угоди

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» про спонукання до виконання мирової угоди від 03.06.2013, затвердженої ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.07.2013 у справі № 61/243, шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у загальному розмірі 3 101 332 грн 06 коп., з яких: 2 125 736 грн - заборгованість за невиконання умов мирової угоди, 185 375 грн 83 коп. - 3 % річних за період з 01.01.2016 по 27.11.2018 та 790 220 грн 23 коп. - інфляційні втрати за період з січня 2016 по листопад 2018.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилався на те, що відповідачем не виконано укладену між сторонами спору мирову угоду, затверджену Господарським судом міста Києва ухвалою від 08.07.2013 у справі № 61/243.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2019 замінено відповідача - Державне підприємство «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.03.2019 у справі № 910/16288/18 позов задоволено частково та ухвалено спонукати Акціонерне товариство «Українська залізниця» до виконання мирової угоди від 03.06.2013, затвердженої ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.07.2013 у справі № 61/243, шляхом стягнення з відповідача 2 125 736 грн заборгованості за невиконання умов мирової угоди. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» витрати по сплаті судового збору в сумі 31 886 грн 04 коп. В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний» та Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулися до Північного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний» просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні з відповідача 3% річних та інфляційних втрат і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у вказаній частині.

У свою чергу, Акціонерне товариство «Українська залізниця» просить суд скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2019 апеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишені без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 18.03.2019 у справі № 910/16288/18 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2019 у справі № 910/16288/18, Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний» та Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулися до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційними скаргами.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.10.2019 касаційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволені частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2019 у справі № 910/16288/18 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2019 суд касаційної інстанції зазначив про те, що суд апеляційної інстанції всупереч положенням підпункту «в» пункту 3 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, не надав оцінки доводам Акціонерного товариства "Українська залізниця", викладеним в апеляційній скарзі з посиланням, зокрема на те, що місцевий господарський суд, приймаючи в якості доказу переривання позовної давності лист № 54/290-15 від 18.11.2015, залишив поза увагою той факт, що лист підписаний головою комісії з реорганізації Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України», яка на момент його підписання не мала повноважень визнавати чи відхиляти вимоги позивача, оскільки все майно, права та обов`язки Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» на той час вже перейшли до правонаступника - Акціонерного товариства "Українська залізниця" відповідно до передавального акта від 31.07.2015, затвердженого 18.08.2015 Міністерством інфраструктури України, тоді як з`ясування наведених обставин дасть можливість встановити наявність/відсутність підстав для застосування положень статті 264 Цивільного кодексу України. Водночас, суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції підтримуючи висновок місцевого господарського суду про відмову у позові в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат заявлених позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, з посиланням на правову позицію викладену в постанові Вищого господарського суду України у справі № 909/915/16 від 09.10.2017, зазначив, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладення та затвердження регламентовано відповідними положеннями Господарського процесуального кодексу України. При цьому дійшовши даного висновку суд апеляційної інстанції не врахував положення частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, в постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 917/672/17 зазначено те, що мирова угода підпадає під ознаки зобов`язання у цивільно-правовому розумінні з усіма наслідками, що з цього випливають. Наступне затвердження мирової угоди судом не змінило правового характеру цієї угоди, оскільки зазначені процесуальні дії суду були лише однією з форм завершення розгляду справи судом і ніяк не позначалися на правовій природі укладеної сторонами мирової угоди. Також, в постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 910/9978/15 зазначено, що зобов`язання зі сплати коштів, які виникли з умов мирової угоди та стягнення яких присуджено рішенням суду, є грошовими, оскільки за змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання щодо сплати коштів. Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції не встановив тих фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, та не надав їм належної правової оцінки, тому дійшов передчасного висновку про те, що вимоги позивача в цій справі є необґрунтованими. Тобто оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід установити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку з урахуванням викладеного в цій постанові та на підставі вказаних норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до витягів з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2019 апеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та Акціонерного товариства «Українська залізниця» у справі № 910/16288/18 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 розгляд справи № 910/16288/18 призначено на 10.12.2019.

05.12.2019р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 у справі № 910/16288/18 залишити без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 скасувати частково, а саме в частині задоволення позовних вимог щодо спонукання Акціонерного товариства «Українська залізниця» до виконання мирової угоди від 03.06.2013, затвердженої ухвалою господарського суду міста Києва від 08.07.2013 по справі № 61/243 шляхом стягнення на користь Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Южний» заборгованості в сумі 2 125 736 грн за невиконання мирової угоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволені зазначених позовних вимог відмовити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

09.12.2019р. через управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення господарського суду міста Києва від 18.03.2019 у справі № 910/16288/18 залишити без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував, просив у її задоволенні відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував, просив у її задоволенні відмовити.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів суду апеляційної інстанції встановила наступне.

Державне підприємство «МТП «Южний» звернулось з позовом до Господарського суду міста Києва до Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» про стягнення 5 838 013 грн 70 коп. заборгованості за договором про надання безвідсоткової поворотної позики № УП-341 від 29.05.2009.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 08.06.2011 у справі № 61/243 позовні вимоги задоволено повністю.

03.06.2013 на стадії виконання судового рішення між вказаними сторонами було укладено мирову угоду.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 08.07.2013 затверджено мирову угоду, укладену між вказаними сторонами спору в процесі виконання рішення Господарського суду м. Києва від 08.06.2011 у справі № 61/243.

Умовами мирової угоди визначено виконання боржником грошового зобов`язання в сумі 5 025 736 грн, з яких: 5 000 000 грн - основна заборгованість та 25 736 грн - судові витрати, за наступним графіком: 3 квартал 2013 року- 200 000грн; 4 квартал 2013 року- 200 000грн; 1 квартал 2014 року- 500 000грн; 2 квартал 2014 року-500 000грн; 3 квартал 2014 року- 500 000грн; 4 квартал 2014 року- 500 000грн; 1 квартал 2015 року- 650 000грн; 2 квартал 2015 року- 650 000грн; 3 квартал 2015 року- 650 000грн; 4 квартал 2015 року- 675 736грн.

На виконання умов укладеної мирової угоди Державним підприємством «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» сплачено на користь позивача 2 900 000 грн.

27.02.2018 у зв`язку з невиконанням Державним підприємством «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» умов мирової угоди позивач звернувся до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві із заявою № 1079/02/102/18 про примусове виконання ухвали Господарського суду м. Києва від 08.07.2013 у справі № 61/243, якою було затверджено мирову угоду.

13.03.2018 Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві повернув ухвалу про затвердження мирової угоди без прийняття до виконання, відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" з посиланням на невідповідність останньої вимогам виконавчого документа.

Внаслідок того, що ухвала Господарського суду м. Києва від 08.07.2013 про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам до виконавчого документа, позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з вимогою про зобов`язання відповідача виконати умови мирової угоди шляхом стягнення несплаченої боржником суми в розмірі 2 125 736 грн.

Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання (постанова Верховного суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-342цс15).

Як передбачено п. 3.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо ухвала суду про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, у випадку задоволення якого господарський суд видає наказ. Відповідний позов може мати як майновий, так і немайновий характер у залежності від змісту умов мирової угоди.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи, яка звертається з позовом. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право позивача (скаржника), за захистом якого той звернувся. У разі коли таке право не порушене, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право особи дійсно порушено, але позовна давність сплинула і про це зроблено заяву іншої стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку із спливом позовної давності - за відсутністю поважних причин її пропуску.

Відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

Відмовляючи у застосуванні позовної давності суд першої інстанції виходив з того, що лист № 54/290-15 від 18.11.2015 свідчить про визнання відповідачем частини несплаченого боргу за мировою угодою, що є підставою для переривання позовної давності в розумінні частини 3 статті 264 Цивільного кодексу України.

Звертаючись з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції відповідач посилався, зокрема на те, що місцевий господарський суд, приймаючи в якості доказу переривання позовної давності лист № 54/290-15 від 18.11.2015, залишив поза увагою той факт, що лист підписаний головою комісії з реорганізації Державного підприємства "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України", яка на момент його підписання не мала повноважень визнавати чи відхиляти вимоги позивача, оскільки все майно, права та обов`язки Державного підприємства "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України", на той час вже перейшли до правонаступника - Акціонерного товариства "Українська залізниця" відповідно до передавального акта від 31.07.2015, затвердженого 18.08.2015 Міністерством інфраструктури України.

Колегія суду дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що лист № 54/290-15 від 18.11.2015 не можна вважати доказом в підтвердження переривання строків позовної давності з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та на виконання його вимог постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення Публічного акціонерного товариства Українська залізниця» (далі - Постанова № 200) утворено ПАТ «Укрзалізниця» на базі Укрзалізниці, підприємств залізничного транспорту, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

Державне підприємство "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України" увійшло до переліку, наведеному в зазначеному додатку.

Згідно з Постановою № 200 статутний капітал Товариства формується шляхом внесення до нього, зокрема, майна Укрзалізниці та підприємств, зазначених у додатку 1.

З наданого позивачем суду першої інстанції витягу з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.68) Державного підприємства "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України", вбачається, що на виконання вимог названого закону, постанови Кабінету Міністрів України та наказу Міністерства інфраструктури України від 09.07.2014 №301 «Про заходи щодо реорганізації Укрзалізниці, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування та інші заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення Публічного акціонерного товариства Українська залізниця» визначено строк органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог -17.09.2014, тоді як позивачем не доведено суду звернення з такими вимогами у визначений строк.

Відповідно до п.6 ст. 2 названого закону товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

21.10.2015 відбулася державна реєстрація Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», про що зазначено в наданій позивачем до позовної заяви роздруківки з витягу з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.49-65) на підставі якої позивач в позовній заяві просив суд першої інстанції замінити відповідача у даній справі Державне підприємство "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України" на правонаступника - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», оскільки останнє є правонаступником у тому числі Державного підприємства "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України", ухвалою суду першої інстанції від 14.01.2019 замінено відповідача Державне підприємство "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України" на правонаступника - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

В подальшому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31.10.2018 № 938 змінено тип акціонерного товариства з публічного на приватне та найменування на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

За приписами частин 1 - 4 статті 107 Цивільного кодексу України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

Позивачем не доведено суду відсутності передавального акту від 31.07.2015, затвердженого Міністерством інфраструктури України від 18.08.2015, активів та зобов`язань Державного підприємства "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України" до Aкціонерного товариства «Укрзалізниця» на момент його державної реєстрації 21.10.2015 із зазначенням про правонаступництво Державного підприємства "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України, тоді як відсутність передавального акту, затвердженого органом, який прийняв рішення про припинення юридичної особи є підставою для відмови у державній реєстрації створюваної юридичної особи - правонаступника відповідно до ч.4 ст.107 Цивільного кодексу України.

Лист Державного підприємства "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України" від 18.11.2015 №54/230-15 має інформаційний характер містить повідомлення ДП «МТП «Южний» щодо реорганізації підприємств залізничного транспорту та утворення нової акціонерної компанії - публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Даний лист не містить підстави для переривання позовної давності, відсутні прохання про відстрочення сплати боргу та гарантії сплати.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Лист від 18.11.2015 підписаний головою комісії з реорганізації ДП «РЦ Мінінфраструктури» Левчун О.П., яка на момент його написання не мала повноважень визнавати чи відхиляти вимоги ДП «МТП «Южний», оскільки все майно, права та обов`язки на той час перейшли до правонаступника АТ «Укрзалізниця», яке вже було зареєстроване, а тому лише посадові особи АТ «Укрзалізниця» повинні були представляти боржника у відносинах з ДП «МТП «Южний» в силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Згідно до ст. 604 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

Враховуючи, що в силу умов мирової угоди оплата мала відбуватись щоквартально упродовж 2013 - 2015 років, то момент настання строку виконання зобов`язання та відповідно строк позовної давності щодо пред`явлення цих вимог слід встановлювати щодо кожного кварталу відповідного року.

Позивачем пред`явлено вимогу про зобов`язання виконати вимоги мирової угоди шляхом стягнення з відповідача боргу по платежам, що мали бути здійснені у 2015 році.

Колегія суддів вважає, що станом на день звернення до суду (30.11.2018 подано позов до відправлення до поштового відділення зв`язку) позивачем з урахуванням ст. 257, ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України пропущено строк позовної давності для пред`явлення позову за вимогами по сплаті платежів, що мали бути здійснені у 1-му, 2-му та 3-му кварталах 2015 року, відповідачем зроблено заяву про застосування судом позовної давності, відсутність поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності при наявності порушеного права на отримання вказаних коштів у зазначені періоди за мировою угодою, з урахуванням приписів статті 267 Цивільного кодексу України в позові в частині зобов`язання спонукати відповідача виконати мирову угоду шляхом стягнення з відповідача 1 450 000 грн (2 125 736 грн - 675 736 ) грн боргу слід відмовити.

За умовами мирової угоди строк виконання зобов`язання по сплаті останнього платежу в сумі 675 736 грн мав бути здійснений у 4 кварталі 2015 року, тобто до 31.12.2015.

Таким чином, позивач звернувшись до суду з позовом 30.11.2018, визначений ст. 257 Цивільного кодексу України строк не пропустив щодо стягнення з відповідача платежу на суму 675 736 грн, який мав бути сплачений у 4-му кварталі 2015 .

З огляду на викладене вимоги позивача про зобов`язання відповідача виконати вимоги Мирової угоди шляхом стягнення 675 736 грн обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Позивач за прострочення відповідачем грошового зобов`язання нарахував та просив стягнути з останнього 185 375 грн 83 коп. 3% річних за період з 01.01.2016 по 27.11.2018 та 790 220 грн 23 коп. - інфляційні втрати за період з січня 2016 по листопад 2018 .

Суд першої інстанції, відмовляючи Державному підприємству «МТП «Южний» в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» інфляційних втрат у сумі 790 220 грн 23 коп. та 3 % річних у сумі 185 375 грн 83 коп., послався на те, що в п.п. 4, 9 Мирової угоди, сторони дійшли згоди відносно того, що боржником не підлягають сплаті інфляційні втрати та 3 % річних, а також щодо повного та остаточного врегулювання будь-яких зустрічних претензій, включаючи вимоги про відшкодування збитків.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

При прийнятті постанови у даній справі, суд апеляційної інстанції на виконання приписів частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 917/672/17 зазначено те, що мирова угода підпадає під ознаки зобов`язання у цивільно-правовому розумінні з усіма наслідками, що з цього випливають. Наступне затвердження мирової угоди судом не змінило правового характеру цієї угоди, оскільки зазначені процесуальні дії суду були лише однією з форм завершення розгляду справи судом і ніяк не позначалися на правовій природі укладеної сторонами мирової угоди.

Також, в постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 910/9978/15 зазначено, що зобов`язання зі сплати коштів, які виникли з умов мирової угоди та стягнення яких присуджено рішенням суду, є грошовими, оскільки за змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання щодо сплати коштів. Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно укладеної мирової угоди сторони домовились, що стягнуті відповідно до рішення Господарського суду м. Києва від 08.06.2011 по справі № 61/243 інфляційні втрати у сумі 635 000 грн. та 3 % річних у сумі 203 013 грн 70 коп. сплаті не підлягатимуть (п. 4 Мирової угоди), та узгоджено строки та суми погашення основної заборгованості за Договором № УП-341 від 29.05.2009 у розмірі 5 000 000грн., а також судових витрат у розмірі 25 736грн., шляхом внесення Боржником чергових платежів, починаючи з 3 кварталу 2013 року по 4 квартал 2015 року.

Судом першої інстанції не враховано, що мировою угодою сторонами було врегульовано питання щодо стягнутих інфляційних втрат та 3 % річних, які були нараховані внаслідок порушення Позичальником умов Договору про надання безвідсоткової поворотної позики № УП-341 від 29.05.2009 (далі - Договір № УП-341 від 29.05.2009), тобто - в п.п. 4,9 Мирової угоди ДП «МТП «Южний» відмовилось від стягнення збитків, інфляційних втрат (сума - 635 000 грн) та 3 % річних (сума - 203 013 грн 70 коп.) у зовсім інших зобов`язаннях та, відповідно, розмірах.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Так за ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За результатами здійснення судом власного перерахунку інфляційні втрати складають 264 174 грн 90 коп. за період з січня 2016 по листопад 2018 та 3% річних - 58 927 грн 88 коп. за період 01.01.2016 по 27.11.2018, які підлягають задоволенню судом.

Стаття 266 Цивільного кодексу України встановлює, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

В іншій частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в позові слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений на суми боргу строк позовної давності за якими сплив.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Посилання відповідача на передавальний акт від 31.07.2015, затверджений Міністерством інфраструктури України від 18.08.2015, відповідно до якого підтверджені вартість і склад активів та зобов`язань Державного підприємства "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України", а також зазначено, що правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків Державного підприємства "Розрахунковий центр Міністерства Інфраструктури України" після його реорганізації шляхом злиття переходить до Aкціонерного товариства «Укрзалізниця», не може бути прийняте судом апеляційної інстанції до уваги згідно ч.3 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідачем не доведена суду апеляційної інстанції поважність причин не надання його суду першої інстанції.

Скасовуючи постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2019 суд касаційної інстанції у постанові від 22.10.2019 у даній справі зазначив про те, що суд апеляційної інстанції всупереч положенням підпункту «в» пункту 3 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, не надав оцінки доводам Акціонерного товариства "Українська залізниця", викладеним в апеляційній скарзі відповідача посиланням, зокрема на те, що місцевий господарський суд, приймаючи в якості доказу переривання позовної давності лист № 54/290-15 від 18.11.2015, залишив поза увагою той факт, що лист підписаний головою комісії з реорганізації Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України», яка на момент його підписання не мала повноважень визнавати чи відхиляти вимоги позивача, оскільки все майно, права та обов`язки Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України» на той час вже перейшли до правонаступника - Акціонерного товариства "Українська залізниця" відповідно до передавального акта від 31.07.2015, затвердженого 18.08.2015 Міністерством інфраструктури України. Викладене спростовує твердження позивача у відзиві на апеляційну скаргу відповідача щодо неправомірності з`ясування повноважень голови комісії з реорганізації Державного підприємства «Розрахунковий центр Міністерства інфраструктури України Левчун О.П. на підписання 18.11.2015 листа №54/290-15.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 «Справа «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 ) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland),N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд апеляційної інстанції при вирішенні даного спору не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених позивачем та відповідачем в апеляційних скаргах.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та Акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню частково з ухваленням нового рішення в цій частині, яким позов задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.03.2019 у справі № 910/16288/18 скасувати частково та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги частково.

3. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м..иїв, вул. Тверська, 5, ідентифікаційний код: 40075815) на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (65481, Одеська обл., місто Южне, вул.Берегова, 13, ідентифікаційний код: 04704790) основний борг в сумі 675 736 (шістсот сімдесят п`ять тисяч сімсот триста шість) грн, 3 % річних в сумі 58 927 (п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот двадцять сім) грн 88 коп. та інфляційних нарахувань в розмірі 264 174 (двісті шістдесят чотири сто сімдесят чотири) грн 90 коп., 14 982 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві) грн 58 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 7 269 (сім тисяч двісті шістдесят дев`ять) грн 51 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та судовий збір за перегляд касаційної скарги в розмірі 9 693(дев`ять тисяч шістсот дев`яносто три) грн. 08 коп.

4. Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (65481, Одеська обл., місто Южне, вул. Берегова, 13, ідентифікаційний код: 04704790) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м.Київ, вул. Тверська, 5, ідентифікаційний код: 40075815) 32 625 (тридцять дві тисячі шістсот двадцять п`ять ) грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та судовий збір за перегляд касаційної скарги в розмірі 43 500 (сорок три тисячі п`ятсот) грн.

5. В іншій частині рішення Господарського суду м. Києва від 18.03.2019 у справі № 910/16288/18 залишити без змін.

6. Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи № 910/16288/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст. ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.12.2019.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова