ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2019 р. Справа№ 910/12654/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Сітайло Л.Г.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання: Добрицької В.С.

учасники справи:

позивача Симбірцев Є.В.

позивача Колесник О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім"

на ухвалу Господарського суду м. Києва

від 26.09.2019

у справі № 910/12654/19 ( суддя Селівон А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім"

до ОСОБА_1

про стягнення 377 861,85 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 377 861,85 грн, а саме 316 542,88 грн основного боргу, 47187,86 грн пені, 4597,11 грн процентів річних, 9534,00 грн втрат від інфляції.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.09.2019 у справі №910/12654/19 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім" до ОСОБА_1 про стягнення 377 861,85 грн. На підсаві п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Не погодившись з винесеною ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати ухвалу Господарського суду м. Києва від 26.09.2019 у справі №910/12654/19, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, стягнути з ОСОБА_1 суму судового збору, сплачену за подачу апеляційної скарги у розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилався на те, що в момент виникнення спору з приводу виконання своїх зобов`язань за Договором поставки продукції № 383/18К від 17.08.2018 ОСОБА_1 був зареєстрований як суб`єкт господарювання в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Проте лише згодом, 07.05.2019 до ЄДР було внесено запис про припинення суб`єкта господарювання ОСОБА_1 , що вказує на припинення підприємницької діяльності зазначеної особи. Апелянт стверджує, що таке припинення господарювання не тягнене за собою припинення невиконаних зобов`язань. Позивач стверджує, що Верховний Суд у справі № 338/180/17 зробив правовий висновок з питання підсудності таких справ господарським судам.

Отже, виходячи з наведеного, апелянт стверджує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим ухвала про відмову у відкритті провадження підлягає скасуванню.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 клопотання ТОВ "Київський пекарний дім" про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/12654/19 задоволено, розгляд апеляційної скарги ТОВ "Київський пекарний дім" призначено на 10.12.2019.

У судове засідання 10.12.2019 відповідач не з`явися, не повідомивши суд про причини неявки. При цьому колегія суддів відзначає, що про час та місце розгляду апеляційної скарги у даній справі відповідач був повідомлений судом належним чином.

Крім того, ухвала суду про відкриття апеляційного провадження від 19.11.2019 оприлюднено на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень (http://reyestr.court.gov.ua/Review/85713660) 20.11.2019.

Враховуючи вказану обставину, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги ТОВ "Київський пекарний дім" за відсутності представника відповідача.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ГПК України, окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 281 ГПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги ухвалює судові рішення у формі постанов згідно з вимогами, встановленими статтею 34 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з урахуванням особливостей, зазначених у цій главі.

Частиною 1 статті 232 ГПК України визначено, що судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови та судові накази.

Відповідно до частини 9 ст. 270 ГПК України, після закінчення дебатів суд виходить до нарадчої кімнати.

Отже, після проведення колегією суддів наради, головуючий суддя оголосив вступну та резолютивну частини постанови у даній справі, якою апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім" задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/12654/19 скасовано, справу №910/12654/19 передано на розгляд Господарського суду м. Києва.

Задовольняючи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/12654/19 колегія суддів керувалась наступним.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 377 861,85 грн, а саме 316 542,88 грн основного боргу, 47187,86 грн пені, 4597,11 грн процентів річних, 9534,00 грн втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки продукції № 383/18К від 17.08.2018 в частині своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, позовні вимоги обґрунтовані невиконанням господарського договору, а саме Договору поставки продукції № 383/18К від 17.08.2018, що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім" (постачальник) та ФОП Давидкіним В.М. (покупець).

За даним договром ТОВ "Київський пекарний дім" зобов`язвся поставляти на умовах вказаного договору хлібобулочні вироби у відповідності з поданими ФОП Давидкіним В.М. і погодженими ТОВ "Київський пекарний дім" замовленнями, а ФОП Давидкін В.М. зобов`язався приймати товар та своєчасно сплачувати його вартість постачальнику (п. 1.1 договору). ТОВ "Київський пекарний дім" стверджує, що ФОП Давидкін В.М. порушив взяті на себе обов`язки.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання в разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

З 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з обов`язку покупця, який на час замовлення та отримання продукції по відповідному договору мав статус фізичної особи - підприємця, і цей обов`язок у відповідача із втратою ним статусу фізичної особи - підприємця не припинився.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідна правова позиція була окреслена Великою платою Верховного Суду 25.06.2019 у постанові у справі № 904/1083/18.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України не відповідає наведеним вище нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, інаправлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

В силу п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із п. 3 ст. 271 ГПК України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвали про відмову у відкритті провадження у справі справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ТОВ "Київський пекарний дім" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі № 910/12654/19.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі № 910/12654/19 підлягає скасуванню, оскільки її ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а справа - передачі на розгляд Господарського суду міста Києва.

Щодо вимоги ТОВ "Київський пекарний дім" стягнути з ОСОБА_1 суму судового збору, сплачену за подачу апеляційної скарги у розмірі 1921,00 грн, колегія суддів відзначає наступне.

Питання розподілу судових витрат визначено у статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Так, згідно з частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Водночас, розподіл судового збору здійснюється між сторонами спору відповідно до частини 1 названої статті в залежності від результатів розгляду справи по суті. Господарським процесуальним кодексом України не передбачено розподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду.

Також, Господарський процесуальний кодекс України не ставить вирішення питання розподілу судових витрат в залежності від стадії розгляду справи в судах першої чи апеляційної інстанцій.

При цьому, суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат у справі лише у разі прийняття ним постанови про скасування чи зміну судового рішення суду першої інстанції, прийнятого за результатами розгляду справи по суті.

Отже, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції в даному випадку не здійснює розподіл судових витрат, в тому числі судового збору.

Колегія суддів відзначає, що аналогіної правової позиції дотримується також Верховний Суд в ухвалі від 18.06.2018 у справі № 914/31/18.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський пекарний дім" задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.09.2019 у справі №910/12654/19 скасувати.

3. Справу №910/12654/19 передати на розгляд Господарського суду м. Києва.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12654/19.

Повний текст постанови складено та підписано 12.12.2019.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Л.Г. Сітайло

С.І. Буравльов