ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2091/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Разюк Г.П., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

на рішення Господарського суду Одеської області від 23.09.2019 року, м. Одеса, суддя Петров В.С., повний текст рішення складено 30.09.2019 року

у справі № 916/2091/19

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача Виробничого управління житлово-комунального господарства ст. Усатово Нерубайської сільської ради, с. Усатово Біляївського району Одеської області

про стягнення 67 646 грн. 12 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В липні 2019 року Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Виробничого управління житлово-комунального господарства ст.Усатово Нерубайської сільської ради, с. Усатово Біляївського району Одеської області, в якій просило суд стягнути з Виробничого управління житлово-комунального господарства ст. Усатово Нерубайської сільської ради, с. Усатово Біляївського району Одеської області на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ борг у загальній сумі 67 646 грн. 12 коп., в тому числі: 41 031 грн. 27 коп. пені, 6 604 грн. 78 коп. 3% річних, 20 010 грн. 07 коп. інфляційних втрат, а також відшкодувати за рахунок відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на виконання укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу від 25.10.2016 року № 3561/1617-ТЕ-23 позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 1 632 431 грн. 57 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, проте відповідач, в порушення умов укладеного договору, оплату здійснював несвоєчасно, та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 6.1 Договору, в зв`язку з чим позивач здійснив відповідні нарахування.

02.09.2019 року до Господарського суду Одеської області від Виробничого управління житлово-комунального господарства ст. Усатово Нерубайської сільської ради, с.Усатово Біляївського району Одеської області надійшли заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просив суд зменшити штрафні санкції до 1,00 грн. або скасувати.

Клопотання обґрунтовано тим, що Виробниче управління житлово-комунального господарства ст. Усатово Нерубайської сільської ради обслуговує населення і є збитковим підприємством, відповідач звернувся до позивача, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 року № 332 "Про внесення змін до пункту 17 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", для складання графіку погашення заборгованості за спожитий природний газ з 01.11.2016 року до 31.12.2020 року. Крім того, відповідач зазначає, що частково у несвоєчасній сплати заборгованості за спожитий природний газ винною є державна установа в особі Біляївського УСЗН за пільги та субсидії, оскільки мала заборгованість перед відповідачем. Також відповідач вказує, що останній звертався до Губернатора Одеської ОДА, Голови Біляївської районної державної адміністрації, Голови Біляївської районної ради про вирішення питання заборгованості держави (УСЗН Біляївського району), проте дане питання так і не було вирішено.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.09.2019 року у справі №916/2091/19 (суддя Петров В.С.) позов Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ до Виробничого управління житлово-комунального господарства ст. Усатово Нерубайської сільської ради, с. Усатово Біляївського району Одеської області задоволено частково, стягнуто з Виробничого управління житлово-комунального господарства ст. Усатово Нерубайської сільської ради, с. Усатово Біляївського району Одеської області на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ 4 103 грн. 12 коп. пені, 6 604 грн. 78 коп. 3 % річних, 19 547 грн. 30 коп. інфляційних витрат та 1 907 грн. 86 коп. витрат по сплаті судового збору, в решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми заявленої позивачем пені у розмірі 41 031 грн. 27 коп., зменшеної судом за частково задоволеним клопотанням до 10 % від розрахованої позивачем, а також нарахованої позивачем суми 3 % річних, в частині стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем було неправильно здійснено розрахунок, в зв`язку з чим, здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань, суд першої інстанції задовольнив зазначені вимоги частково та стягнув інфляційні збитки у розмірі 19 547 грн. 30 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 23.09.2019 року у справі № 916/2091/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 36 928 грн. 15 коп. пені та 462 грн. 77 коп. інфляційних втрат - скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ щодо стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 462 грн. 77 коп. та пені у розмірі 36 928 грн. 15 коп., у стягненні яких було відмовлено, задовольнити, а також відшкодувати скаржнику за рахунок відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 462 грн. 77 коп., а також зменшення заявленої до стягнення пені.

Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції було помилково зменшено розмір неустойки, оскільки судом не було з`ясовано наявності значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно не оцінено, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу. На думку скаржника, зважаючи на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, зокрема на несплату основного боргу з листопада 2016 року, а також те, що сума пені за несвоєчасну оплату поставленого газу на умовах Договору не є «значно» чи «надмірно» великою, порівняно із загальною сумою заборгованості, даний випадок не є винятковим, а посилання відповідача на скрутне фінансове становище через несвоєчасність розрахунків населення за спожиті послуги не є виключною обставиною, яка в розумінні закону є підставою для зменшення розміру штрафних санкцій. Крім цього, позивач вважає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів поважності порушення умов договору, зменшення судом розміру пені спричинить позивачу додаткові втрати та дозволить відповідачу і у подальшому порушувати договірні умови, а тому, оскаржуване рішення в частині стягнення пені за частково задоволеним клопотанням відповідача у розмірі 4 103 грн. 12 коп. підлягає скасуванню.

Також, скаржник, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18, звертає увагу колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду на те, що останнім, при поданні позовної заяви, із застосуванням відповідного методу розрахунку, відповідно до рекомендацій, викладених у інформаційному листі Вищого Господарського суду від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» який роз`яснено у апеляційній скарзі, було правомірно розраховано розмір інфляційних втрат, оскільки нарахування інфляційних втрат за наступний період обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, а тому позиція про те, що інфляційні втрати слід нараховувати виключно на суму боргу не відповідає нормам чинного законодавства.

Скаржник зазначає, що аналогічна правова позиція є у постановах Верховного суду від 04.12.2018 року по справі № 913/63/18, від 17.07.2018 року у справі № 904/10242/17.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 року за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 23.09.2019 року у справі № 916/2091/19 відкрито апеляційне провадження, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.09.2019 року у справі № 916/2091/19 в оскаржуваній частині є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

25.10.2016 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ (Постачальник), правонаступником якого є позивач у справі, та Виробничим управлінням житлово-комунального господарства ст. Усатово Нерубайської сільської ради, с. Усатово Біляївського району Одеської області (Споживач) було укладено Договір постачання природного газу № 3561/1617-ТЕ-23, відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався його оплатити на умовах цього договору.

Згідно із п. 1.2 Договору природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

За умовами п. 1.4. Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 23.01.2016 року № 1) за цим договором може бути поставлений газ власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00, ввезений Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на митну територію України).

Умовами п. 6.1. Договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пп. 6 п. 7.2. Договору Споживач зобов`язався своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (п. 8.1. Договору).

Згідно з п. 8.2. Договору, у разі прострочення споживачем оплати, згідно п. 6.1. Договору, він зобов`язується оплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню в розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу.

Розділом 12 Договору передбачено, що він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 року до 31.03.2017 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

23.01.2017 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (постачальник) та Виробничим управлінням житлово-комунального господарства ст. Усатово Нерубайської сільської ради (споживач) укладено додаткову угоду № 1 до договору від 25.10.2016 року № 3561/1617-ТЕ-23, в якій змінено положення щодо кількості та показників газу, прав і обов`язків сторін, а також інших умов.

Додатковою угодою від 30.01.2017 року № 2 до договору від 25.10.2016 року № 3561/1617-ТЕ-23 сторонами доповнено банківські реквізити споживача, зазначені в пункті 13 Адреси та реквізити сторін договору.

В період з листопада 2016 року по березень 2017 року позивачем відповідачу було поставлено природний газ на загальну суму 1 632 431 грн. 57 коп., на підтвердження чого між сторонами у справі було складено:

- 30.11.2016 року акт приймання-передачі природного газу у листопаді 2016 року на суму 164 710 грн. 93 коп.;

- 31.12.2016 року акт приймання-передачі природного газу у грудні 2016 року на суму 394419 грн. 05 коп.;

- 31.01.2017 року акт приймання-передачі природного газу у січні 2017 року на суму 442994 грн. 95 коп.;

- 28.02.2017 року акт приймання-передачі природного газу у лютому 2017 року на суму 370946 грн. 52 коп.;

- 31.03.2017 року акт приймання-передачі природного газу у березні 2017 року на суму 259360 грн. 12 коп.

Зазначені акти в добровільному порядку підписано сторонами та скріплено печатками останніх без заперечень та зауважень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за отриманий протягом листопада 2016 року по березень 2017 року природний газ, розрахувався лише 09.01.2018 року на загальну суму 1 632 431 грн. 57 коп., на підтвердження чого позивачем надано довідку по платіжних операціях Виробничого управління житлово-комунального господарства ст. Усатово Нерубайської сільської ради, с. Усатово Біляївського району Одеської області за період з 30.11.2016 року по 09.01.2018 року (а.с. 38-39).

В зв`язку з несвоєчасною оплатою з боку відповідача за Договором постачання природного газу від 25.10.2016 року № 3561/1617-ТЕ-23 Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ звернулось до суду з даним позовом, в якому просило стягнути з відповідача нараховані пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Передбачене законом (ст. 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Судом першої інстанції було встановлено, та сторонами не оспорюється, що на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 1 632 431 грн. 57 коп., при цьому оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не у строк, визначений Договором, чим порушував умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1. Договору, а саме, відповідачем за отриманий природний газ було сплачено повністю лише 09.01.2018 року, у зв`язку з чим, позивач звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом.

Здійснивши перевірку розрахунку заявлених до стягнення 3 % річних, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем правомірно, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, нараховано відповідачу 3 % річних від простроченої суми в загальному розмірі 6 604 грн. 78 коп., в зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги в цій частині повністю.

Скаржником вищезазначені обставини не оскаржуються, в зв`язку з чим судовою колегією апеляційного суду рішення місцевого господарського суду в цій частині не перевіряється, оскільки суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Разом з тим, фактично скаржник оскаржує рішення суду першої інстанції в частині зменшення судом нарахованої позивачем до стягнення пені до 10 % від розрахованої позивачем (4 103 грн. 12 коп.) за клопотанням відповідача та в частині відмови у задоволенні щодо стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 462 грн. 77 коп.

Що стосується часткового задоволення судом першої інстанції клопотання відповідача та зменшення нарахованої позивачем до стягнення пені до 10 % від розрахованої позивачем, а саме до 4 103 грн. 12 коп., судова колегія зазначає наступне.

Судовою колегією перевірено, що відповідач, на підставі норм ст. 233 Господарського кодексу України звернувся до місцевого господарського суду з заявою про зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених позивачем до стягнення, а саме: просив зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій до 1 грн. 00 коп., або їх скасувати.

В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилався, зокрема, на те, що останній обслуговує населення і є збитковим підприємством (що підтверджується фінансовими звітами за 2015-2016 роки); відповідач звертався до позивача згідно постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2016 року № 332 Про внесення змін до пункту 17 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період) для складання графіку погашення заборгованості за спожитий природний газ з 01.11.2016 року до 31.12.2020 року; частково у несвоєчасній сплати заборгованості за спожитий природний газ винною є державна установа в особі Біляївського УСЗН за пільги та субсидії, оскільки мала заборгованість перед відповідачем.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Аналіз приписів ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року у справі № 916/553/19, від 22.11.2019 року у справі № 922/937/19).

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, врахувавши ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого природного газу за Договором (станом на січень 2018 року зобов`язання відповідача за Договором про постачання природного газу були повністю виконані), а також, приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, та зважаючи на правовий статус відповідача, основним різновидом господарської діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря - визнав зазначені обставини винятковими та дійшов висновку про наявність підстав для зменшення належної до стягнення суми пені до 4 103 грн. 12 коп., тобто, лише на 90 %, а не до 1 грн. як того просив відповідач.

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи скаржника про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені є такими, що не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки судом у вирішенні цього питання було досліджено ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати відповідачем вартості поставленого природного газу.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції в порушення ст. 233 Господарського кодексу України, при вирішенні питання щодо зменшення пені не надав оцінку винятковості випадку зменшення пені, з урахуванням інтересів сторін, а лише відповідача, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження зазначених скаржником в апеляційні скарзі обставин та факту існування понесених позивачем збитків, через несвоєчасність сплати відповідачем коштів по виставленим рахункам.

Судова колегія також не бере до уваги твердження скаржника про те, що нараховані ним штрафні санкції не є надмірно великими у порівнянні з невиконаним у строк зобов`язанням за договором, позаяк таке твердження суперечить ст. 233 Господарського кодексу України, за змістом якої передумовою зменшення судом розміру неустойки визначена велика надмірність належних до сплати штрафних санкцій порівняно зі збитками кредитора, а не з обсягом невиконаного в строк зобов`язання за договором.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що наявні правові підстави для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки відповідачем зобов`язання за Договором щодо сплати заборгованості за поставлений природний газ виконані в повному обсязі, а відповідач знаходиться у скрутному фінансовому становищі, здійснивши дії щодо своєчасної оплати отриманого природного газу, які не призвели до позитивного результату внаслідок дій інших юридичних осіб, що фінансуються за рахунок державного бюджету, а саме, неоплатою наданих державою субсидій та пільг окремим категоріям населення.

Крім того, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що задоволення судом першої інстанції клопотання про зменшення розміру пені є суб`єктивним правом суду при оцінці наданих доказів, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів, і з урахуванням наявності у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, якими таке клопотання обґрунтоване, і такі дії суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині при відсутності інших порушень норм матеріального та процесуального права.

Щодо перерахунку та часткового задоволення судом першої інстанції заявлених до стягнення інфляційних нарахувань, колегія суддів Південно-західного апеляційного суду зазначає, що, перевіривши заявлений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за заборгованістю за січень - березень 2017 року та зроблений судом першої інстанції перерахунок, дійшла висновку про обґрунтованість розрахунку, здійсненого судом, з огляду на наступне.

Інфляційні нарахування це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобов`язання протягом місяця. Причому саме визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця. Якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.

При цьому, при зверненні до суду з такими вимогами, саме позивач самостійно обирає як суму боргу, так і період нарахування інфляційних (прострочку боржника), оскільки це відноситься до предмету позову, і ці суми та дати можуть не співпадати з повною сумою боргу та повним періодом прострочки. Це є правом кредитора, а суд тільки перевіряє обґрунтованість наданого розрахунку та його відповідність як нормам права, так і конкретним фактичним обставинам кожної справи.

Так, як з надано позивачем до позовної заяви розрахунку вбачається, що відповідачем погашення заборгованості здійснювалось частинами, тобто мало місце часткові зменшення суми основного боргу, при цьому позивачем інфляційні нарахування на залишкові суми боргу після кожної оплати здійснювались з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього періода, що є помилковим, з огляду на таке.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання .

Відповідно до Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наданих у листі Верховного Суду України №62-97р від 03 квітня 1997 року, визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду.

Відповідно до п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу, не обтяжена будь-якими додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.

Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Аналогічний висновок щодо обґрунтованості нарахування втрат від інфляції лише на суму основного боргу викладено у постановах Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №914/712/16, від 08.05.2018 у справі № 924/669/17, від 21.05.2019 року у справі №916/2889/13.

Незважаючи на те, що дійсно інфляційні витрати є збільшенням суми основного боргу в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, входять до складу грошового зобов`язання, оскільки для їх застосування не потрібна вина відповідача (існують об`єктивні процеси в державі з обігом грошових коштів), але все ж таки законодавець розмістив норми ст. 625 Цивільного кодексу України у главі 51, як правові наслідки порушення боржником зобов`язання у вигляді застосування до нього такого виду виключної відповідальності.

Тобто, здійснення нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, є помилковим, оскільки фактично, за таких умов, здійснюється нарахування «інфляції на інфляцію», а отже, має місце подвійна відповідальність особи, яка прострочила виконання грошового зобов`язання, що не відповідає приписам ст. 61 Конституції України, яка передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зазначена стаття Конституції закріплює загальновизнаний принцип права «Non bis in idem» (двічі за одне і те саме не карають), що забороняє притягати особу (в т.ч. юридичну, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 30.05.2001 року № 7-рп/2001 у справі про відповідальність юридичних осіб) щонайменше двічі до юридичної відповідальності одного виду (цивільно-правової, кримінальної, адміністративної, дисциплінарної тощо) за одне й те саме правопорушення (цивільно-правовий делікт, злочин, адміністративне або дисциплінарне правопорушення).

При цьому, обираючи вищезазначений порядок нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості, яка в процесі її існування змінюється, шляхом часткового погашення, кредитор намагається притягнути боржника не тільки до «подвійної відповідальності» за одне правопорушення (в даному випадку прострочення заборгованості), така відповідальність множиться в залежності від кількості здійснених боржником часткових сплат, оскільки кожного разу, кредитор від загальної суми боргу, яка проіснувала певний період часу, віднімає сплачену боржником суму та на залишок нараховує інфляційні втрати, при цьому не враховуючи, що частина боргу, яка взагалі не була погашена боржником чи була погашена останньою, вже була включена у залишок заборгованості за кожний попередній період. Крім того, при застосуванні саме такого розрахунку відбувається штучне збільшення грошових сум, які заявляє до стягнення позивач.

До того ж, всі посилання позивача на порядок розрахунку таких витрат, його обгрунтування, в тому числі і Рекомендаціями Верховного суду України 1997 року (які не змінилися за ці роки, з огляду на довголітню стабільну і незмінну судову практику у всій державі, відсутність правового висновку Верховного Суду про відступ від правової позиції в цій частині) є вірними, окрім єдиної вищезазначеної позиції. Слід зазначити, що позивач наділений правом при зверненні до суду з позовом про стягнення боргових зобов`язань самостійно визначати розмір боргу, період прострочки боржника, при цьому не змінюючи на власний розсуд існуючий порядок нарахування інфляційних втрат.

Доводи позивача щодо існування конкретних декількох постанов Верховного Суду щодо нібито іншого правового висновку в цій частині судовою колегією розглянуті і не прийняті до уваги, виходячи з наступного.

При розгляді спорів про стягнення грошових коштів, у кожній окремій справі існує свій конкретний розрахунок, який заявляється до суду позивачем, виходячи з конкретних обставин справи, тому такі розрахунки не можуть бути аналогічними або ідентичними для застосування у інших справах.

Так, у справі № 905/600/18, на яку посилається скаржник, та в якій із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що «Розглядаючи дану справу № 905/600/18 та відмовляючи ПАТ НАК Нафтогаз України в позові в частині стягненні інфляційних втрат у сумі 931 521,49 грн., судами першої та апеляційної інстанцій помилково не враховано зазначені вище вимоги закону та того, що заборгованість за природний газ станом на лютий 2017 вже існувала, інфляційні втрати за лютий 2017 нараховані на суму основного боргу і стягнуті за рішенням Господарського суду Донецької області від 20.04.2017 у справі № 905/822/15, яке набрало законної сили, а тому об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з лютого 2017 по січень 2018 /за поставками січня та лютого 2015/ обґрунтовано здійснено позивачем у сумі 3030012,22 грн.( 1721070,69 грн поставка січня 2015 на суму 8013208,46 грн.; і у сумі 1308941,53 поставка лютого 2015 на суму 6850232,48 грн.), з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання».

Тобто, у вказаній справі вищезазначені висновки були зроблені з урахуванням того, що в межах справи, що розглядалась, позивач звернувся з позовом про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на основний борг за природний газ, який був стягнутий за судовим рішенням у іншій справі.

Крім того, необхідно зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/600/18, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 22.05.2018 року у справі №915/533/16, від 08.11.2019 року у справі №127/15/672/16-ц Верховним Судом досліджувались різні обставини припинення зобов`язань боржника в зв`язку або з прийняттям судом рішення про розстрочку або відстрочку виконання рішення грошового зобов`язання боржника, або в зв`язку із застосуванням строку позовної давності тощо, проте порядок нарахування інфляційних втрат на заборгованість, який застосовується на теперішній час судами всіх інстанцій, не було змінено і, як вже зазначалося раніше, відступу від правового висновку в цій частині зроблено не було.

До того ж, в рамках справи № 916/190/18 Великою Палатою розрахунок заборгованості відповідача, наданий не перевірявся, саме в зв`язку з чим справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначені обставини свідчать про те, що рішення, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги під час розгляду справи №916/2091/19, оскільки висновки у вищезазначених постановах Верховного Суду зроблені, виходячи з кардинально інших обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги в цих справах. Крім того, всі ці посилання зроблені тільки по відношенню до розрахунків позивача у справах, в яких він приймає участь тільки в якості позивача, а не відповідача, тоді як існуючий порядок застосування норм ст. 625 Цивільного кодексу України і розрахунок інфляційних без штучного збільшення розміру боргу шляхом розрахунку «інфляційних на інфляційні» проводиться практично у кожній справі про стягнення судами боргів за грошовими зобов`язаннями, втому числі, і по тим справам, де позивач є відповідачем. Це є порушенням принципу господарського судочинства, закріпленого в нормах ст. 2 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників перед законом і судом.

За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок суду першої інстанції, погоджується із висновком Господарського суду Одеської області про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань за період прострочки оплати відповідачем отриманого в січні-березні 2017 року природного газу тільки на суму 19 547 грн. 30 коп. з відмовою в іншій частині цих позовних вимог в зв`язку з помилковістю розрахунку.

При цьому посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було помилково визначено, що інфляційні втрати слід нараховувати виключно на суму боргу, судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки обов`язок сплати боржником боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, виникає лише за умови прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що дійсно умовами Договору про постачання природного газу від 25.10.2016 року № 3561/1617-ТЕ-23 не передбачена сплата відповідачем вартості природного газу з урахуванням інфляції, а тому, відповідно не встановлено строк сплати нарахованих інфляційних втрат за відповідний період. В свою чергу, такі обставини виключають факт прострочення відповідачем сплати саме інфляційних втрат, нарахованих відповідачем під час подання заявленого позову до суду. Позивач нараховував інфляційні втрати на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів за відсутності прострочення боржником сплати саме вказаних сум інфляційних нарахувань попередніх періодів, що не узгоджується з положеннями договору та нормами ст. 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, доводи Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, а, відтак, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення у даному випадку відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що в оскаржуваній частині рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.09.2019 року у справі № 916/2091/19 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 23.09.2019 року у справі № 916/2091/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 23.09.2019 року у справі № 916/2091/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Г.П. Разюк
А.І. Ярош