Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.12.2019 м. Івано-ФранківськСправа № 909/956/19
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Кобецької С. М., секретар судового засідання Савчин Т. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Заступника керівника Тисменицької місцевої прокуратури,
в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру
в Івано-Франківській області,
до відповідачів: Незвиської сільської ради,
Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія Прикарпаття",
про визнання незаконним, скасування рішення сільської ради та звільнення земельної ділянки,
від прокуратури: Журавльова Н.Є. - прокурор відділу прокуратури Івано-Франківської області, (посвідчення №036307 від 12.11.2015);
від позивача: не з"явились;
від відповідача ТОВ "Агрокомпанія Прикарпаття": не з"явились;
від відповідача Незвиська сільська рада: не з"явились.
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 16.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Представник відповідача - Незвиської сільської ради в судові засідання жодного разу не з"явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений ухвалами суду від 16.09.2019, від 15.10.2019, від 07.11.2019, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень від 18.09.2019, від 23.10.2019, від 15.11.2019. Будь-яких заперечень в спростування заявлених позовних вимог відповідач суду не подав.
Представник відповідача - ТОВ "Агрокомпанія Прикарпаття" в судове засідання не з"явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений (повідомлення від 07.11.2019). Слід зазначити, що в судовому засіданні 07.11.2019 представник відповідача позовні вимоги визнав.
За таких обставин, беручи до уваги приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку, норми частин 1,3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника, враховуючи той факт, що позивач та відповідачі належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, спір - вирішується у відсутності представників позивача та відповідачів за матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши прокурора, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи вказують на те, що рішенням двадцятої сесії сьомого демократичного скликання Незвиської сільської ради Городенківського району №242-20/2018 від 21.12. 2018 вирішено передати ТОВ "Агрокомпанія Прикарпаття" в оренду земельну ділянку загальною площею 10га із земель запасу розташовану на території Незвиської сільської ради в урочищі "Чортовецька дорога" для ведення сільськогосподарського виробництва терміном на дванадцять місяців на час виготовлення проектно-технічної документації.
На підставі цього рішення між Незвиською сільською радою (орендодавець) та ТОВ "Агрокомпанія Прикарпаття" (орендар) укладено договір оренди землі №4 від 04.01.2019, на виконання умов якого, орендодавець передав, а орендар прийняв згідно акту-приймання передачі об"єкта оренди (а.с.24) в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 10га.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Приписами частин 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (частина 1, 2 статті 84 Земельного кодексу України).
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Водночас 01 січня 2013 набрав чинність Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності". Згідно підпункту "г" пункту 4 Прикінцевих і перехідних положень цього Закону у державній власності залишаються усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу, тобто крім земельних ділянок, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади та які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій.
Нормою частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з приписами частини 1 статті 393 цього Кодексу встановлено, що правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Водночас, як вказують положення частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно з статтею 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України "Про оренду землі").
Положеннями статті 210 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.
За змістом статті 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
У відповідності статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про оренду землі" об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
Приписами статей 4, 6 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обумовлено, що державну реєстрацію речових прав та обтяжень на нерухоме майно, що посвідчують право постійного користування та право оренди земельної ділянки здійснює реєстраційна служба, яка входить у склад управління юстиції.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначено правилами статті 203 Цивільного кодексу України. Так згідно з частинами 1-4 цієї правової норми зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частини 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України).
Правові наслідки недійсності правочину визначені статтею 216 Цивільного кодексу України зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Водночас не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону. Проте це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним (пункт 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів недійсними" №11 від 29.05.2013).
З огляду на вимоги частин 1,3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (частини 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покласти на відповідачів порівну.
Керуючись статтею 14, 19, 1291 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, статтями 12, 80, 83, 84, 124, 125 Земельного кодексу України, статтями 1, 6, 13, 17 Закону України "Про оренду землі", статтями 21, 203, 210, 215, 216, 393 Цивільного кодексу України, статтями 73-79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
позов заступника керівника Тисменицької місцевої прокуратури, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області до відповідачів Незвиської сільської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрокомпанія Прикарпаття" про визнання незаконним, скасування рішення сільської ради та звільнення земельної ділянки - задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення Незвиської сільської ради Городенківського району №242-20/2018 від 21.12.2018 "Про передачу в оренду земельної ділянки загальною площею 10га із земель запасу на території Незвиської сільської ради в урочищі "Чортовецька дорога" для ведення сільськогосподарського виробництва терміном на дванадцять місяців".

Видати накази після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне рішення складено 11.12.2019

Суддя С.Кобецька