ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2019 р. Справа№ 911/1443/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Стаховській А.І.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Набок Ю.В. посвідчення № 044829 від 16.11.2016 року;

від позивача: не прибув;

від відповідача 1: Дзюбенко С.М. довіреність № 01-16-15/1 від 14.05.2019 року;

від відповідача 2: Щиголь М.В. довіреність № 01-22/7-126 від 15.04.2019 року,

розглянувши апеляційну скаргу Прокуратури Київської області

на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2019 року (повний текст складено 30.09.2019 року)

у справі № 911/1443/19 (суддя: Лилак Т.Д.)

за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області

до відповідача 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг"

до відповідача 2. Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

про визнання недійсним договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Київської області (далі - прокурор) звернувся до господарського суду Київської області з позовною заявою в інтересах держави в особі: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" (далі - відповідач 1), Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - відповідач 2) про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 16.04.2016 року, що зареєстрований в реєстрі за № 495.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір оренди суперечить вимогам ст. ст. 2, 4, 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 177, 179, 181, 182, 760 Цивільного кодексу України, ст. 283 Господарського кодексу України, внаслідок чого він є незаконним та повинен бути визнаний недійсним, оскільки частина переданих в оренду нежитлових приміщень будівлі пасажирського терміналу "D" не являються самостійними об`єктами нерухомості та об`єктами цивільних прав, внаслідок чого не можуть бути предметом оренди.

Крім того, прокурор зазначив, що на момент укладання договір не містив істотної умови, а саме вартості об`єкта оренди, що суперечить положенням пункту 2 Методики оцінки об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 року за №629.

Також, за твердженням прокурора, укладення спірного договору не відповідало інтересам держави і суспільства, оскільки відбулось безпідставне передання в оренду державного нерухомого майна у незаконний спосіб та без погодження у встановленому законом порядку Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області розміру орендної плати.

Господарський суд Київської області в задоволенні позову відмовив своїм рішенням від 19.09.2019 року (повний текст складено 30.09.2019 року).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Прокуратура Київської області звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема не застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 18.09.2013 року №5-76цс-13 та постанову Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі №5023/5383/12.

Так, за твердженням скаржника частина нерухомого майна, в тому числі нежитлового приміщення, не може бути предметом договору найму, оскільки не є самостійним об`єктом прав.

Скаржник також вказав, що не можуть бути визнані самостійними об`єктами нерухомості певні частини нерухомої речі (наприклад, нежитлового приміщення) до тих пір, поки права на такі частини не будуть зареєстровані в установленому порядку.

При цьому, скаржник зазначив, що посилання суду першої інстанції на те, що в спірному договорі додатково вказані назви цих же приміщень, як вони зазначені в технічному паспорті БТІ, оформленого на будівлю пасажирського терміналу «D», не відповідають дійсності, оскільки під час судового розгляду справи судом взагалі не досліджувався такий технічний паспорт та у матеріалах справи він відсутній.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2019 року справу № 911/1443/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокуратури Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2019 року у справі № 911/1443/19.

25.11.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

29.11.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача 1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 911/1443/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Буравльов С.І., Ткаченко Б.О.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Прокуратури Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2019 року у справі № 911/1443/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Буравльов С.І., Ткаченко Б.О. своєю ухвалою від 03.12.2019 року

У судовому засіданні 17.12.2019 року скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представники відповідачів в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 12.12.2019 року заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник відповідача 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що прокурор використовує терміни інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2018 року №186, тоді як договір укладено в квітні 2015 року, а інструкція на час укладання договору №495 не містила норм, які були введені в 2018 році. Також, відповідач 1 зазначив, що договір У495 жодним чином не порушує інтереси держави, а підстави для звернення позивача із цим позовом відсутні.

Представник відповідача 2 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, зазначив, що прокурором не наведено жодних законодавчих норм, які б забороняли передавати в оренду частини житлових приміщень. При цьому, відповідач 2 зазначив, що обставини щодо передачі Регіональними відділеннями Фонду державного майна України частин приміщень, що не зареєстровані як окремі об`єкти та не виділені в самостійні об`єкти, є загальновідомими, оскільки інформація про оренду частин приміщень публікуються Фондом державного майна України в газеті «Відомості приватизації», яка є загальнодоступною.

Представник позивача у судове засідання 17.12.2019 року не з`явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 03.12.2019 року на відповідну адресу.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на обмежений ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду Київської області в апеляційному порядку за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Прокуратури Київської області - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

25.03.2015 року в інформаційному виданні "Відомості приватизації" № 12 (861) було розміщено оголошення про проведення Державним підприємством «Міжнародний аеропорт "Бориспіль" конкурсу на право укладення договору оренди державного нерухомого майна частин приміщень на 1-му, 2-му та 3-му поверхах пасажирського термінала "D", розміщених за адресою: Київська обл., м.Бориспіль, ДП МА "Бориспіль".

13.05.2015 року в інформаційному виданні "Відомості приватизації" № 18-19 (867-868) було розміщено інформацію про підсумки конкурсу на право укладення договору оренди нерухомого державного майна - частин приміщень на 1-му, 2-му та 3-му поверхах пасажирського термінала "D", розміщеного за адресою: Київська обл., м.Бориспіль, ДП МА "Бориспіль".

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, за результатами цього конкурсу між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договір №495 (далі - договір), посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Віденко В.О., предметом якого є передача в строкове платне користування державного окремого індивідуально визначеного нерухомого майна - частин приміщень на 1,2, 3-му поверсі пасажирського терміналу "D", загальною площею 152,5 кв.м., а саме:

- на 1-му поверсі пасажирського термінала "D" - частина приміщення № 1.1.4 площею 1,0 м2 та частина приміщення № 201 площею 14,0 м2;

- на 2-му поверсі пасажирського термінала "D" - частина приміщення № 201 площею 1,0 м2, частина приміщення № 201 площею 1,0 м2; частина приміщення № 205 площею 1,0 м2; частина приміщення № 205 площею 1,0 м2; частина приміщення № 205 площею 1,0 м2; частина приміщення № 205 площею 1,0 м2; частина приміщення № 2.1.1 площею 1,0 м2; частина приміщення № 2.1.1 площею 1,0 м2; частина приміщення № 2.1.1 площею 1,0 м2; частина приміщення № 2.1.1 площею 1,0 м2;

- на 3-му поверсі пасажирського термінала "D" - частина приміщення № 3.2.1 площею 28,1 м2; частина приміщення № 3.1.27 площею 3,4 м2; частина приміщення № 3.1.4 площею 15,0 м2; частина приміщення № 3.1.4 площею 15,0 м2; частина приміщення № 3.1.4 площею 30,0 м2; частина приміщення № 3.1.4 площею 30,0 м2; частина приміщення № 3.1.4 площею 1,0 м2; частина приміщення № 3.1.4 площею 1,0 м2; частина приміщення № 3.1.4 площею 1,0 м2; частина приміщення №3.1.4 площею 1,0 м2; частина приміщення №3.1.4 площею 1,0 м2; частина приміщення №3.1.4 площею 1,0 м2.

15.05.2015 року актом приймання-передачі орендованого майна № 1 від 15.05.2015 року, Державне підприємство Міжнародний аеропорт "Бориспіль" передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" прийняв у користування частини приміщень на 1-му, 2-му та 3-му поверхах пасажирського термінала "D" загальною площею 152.5 м2.

Відповідно до п. 1.1 договору, орендоване майно розміщене за адресою: 08307, Київська обл., Бориспільський р-н., Бориспіль-7, термінальний комплекс "D" (розміщений на земельній ділянці, площею 57,0094 га з кадастровим номером :02:004:0065) та перебуває на балансі ДП "МА "Бориспіль". Загальна вартість майна, що передається в оренду, визначена згідно з висновком про вартість станом на 31.10.2014 року і становить без урахування ПДВ 11091516 грн.

Розмір орендної плати визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786 (зі змінами та доповненнями) і за базовий місяць розрахунку - жовтень 2014 року без врахування ПДВ становить 137 658,96 грн, згідно з розрахунком орендної плати, який додається до договору (п. 3.1. договору).

Пунктом 3.6. договору визначено, що орендна плата за користування майном за договором нараховується та індексується орендодавцем відповідно до діючих методик, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України. Орендна плата перераховується орендарем до Державного бюджету та орендодавцю у співвідношенні 30% до 70% відповідно, щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду за який здійснюється платіж (відповідно до розрахунку-фактури, який надає орендодавець).

Відповідно до п.10.1 договору, останній укладено строком на 10 років-до 15.04.2024 року.

Приписами ч. 1 ст. 141 Господарського кодексу України встановлено, що до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності.

Згідно ч. 5 ст. 141 Господарського кодексу України види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб`єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частина 2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (редакція чинна на час виникнення спірних відносин) встановлює перелік майна, що не може бути об`єктами оренди, а саме, не можуть бути об`єктом оренди:

- цілісні майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), що здійснюють діяльність, передбачену ч. 1 ст. 4 Закону України "Про підприємництво";

- цілісні майнові комплекси казенних підприємств;

- цілісні майнові комплекси структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць) казенних підприємств, що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво";

- об`єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам`яток культурної спадщини, нерухомих об`єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників, та гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми, причалів морських портів), а також об`єкти, включені до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", які випускають підакцизну продукцію;

- майно, що забезпечує цілісність об`єднаної енергетичної системи України та диспетчерське (оперативно-технологічне) управління;

- майно підприємств урядового, фельд`єгерського та спеціального зв`язку;

- майно підприємств, що провадять діяльність у сфері метрології,сертифікації та стандартизації;

- об`єкти космічної діяльності;

- захисні споруди цивільного захисту: в яких розташовані пункти управління; призначені для укриття працівників підприємств, що мають об`єкти підвищеної небезпеки; розташовані у зонах спостереження атомних електростанцій та призначені для укриття населення під час радіаційних аварій;

- установи виконання покарань та слідчі ізолятори;

- полігони, будови, споруди, устаткування для захоронения твердих промислових та побутових відходів, скотомогильники;

- автомобільні дороги, крім тих, що належать підприємствам до першого розгалуження їх за межами території цих підприємств;

- злітно-посадкові смуги, що мають стратегічне значення;

- акваторії портів, гідрографічні споруди, захисні гідроспоруди (греблі, дамби, вали, моли, насипи) та системи сигналізації, портові системи інженерної інфраструктури і споруди зв`язку, енерговодопостачання та водовідведення, залізничні колії (до першого розгалуження за межами території порту), навчальний та гідрографічний флоти;

- водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми);

- магістральні та міждержавні електричні мережі (лінії електропередачі);

- магістральний трубопровідний транспорт, що обслуговує потреби держави в цілому;

- магістральні нафто-, газо-, аміакопроводи та підземні нафто- та газосховища.

Частини приміщень, що є предметом спору, не належать до майна, яке згідно з приписами ч. 2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не може бути об`єктом оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Норми статей § 4 глави 58 Цивільного кодексу України, які регулюють передачу в найм будівель або інших капітальних споруд, передбачають, що предметом найму може бути не лише будівля або інша капітальна споруда, а і їх окрема частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Частини приміщень, що є предметом даного спору, мають чіткі схеми розташування (визначені в додатках до договору № 495) та зберігають свій первісний вигляд при неодноразовому використанні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що частини приміщень, які Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" передав Товариству з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" в строкове платне користування згідно з договором № 495, можуть бути окремим об`єктом оренди.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що регіональним відділенням Фонду державного майна України протягом тривалого часу здійснюється передача частин приміщень, що не зареєстровані як окремі об`єкти та не виділені в самостійні об`єкти, що в свою чергу свідчить про усталену практику передачі частин в оренду приміщень у сфері державного та комунального майна.

Водночас, апеляційний суд приймає твердження відповідача 1 викладене у відзиві на апеляційну скаргу, що обставини щодо передачі Регіональними відділеннями Фонду державного майна України частин приміщень, що не зареєстровані як окремі об`єкти та не виділені в самостійні об`єкти, є загальновідомими, оскільки інформація про оренду частин приміщень публікуються Фондом державного майна України в газеті «Відомості приватизації», яка є загальнодоступною.

Таким чином, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що не можуть бути визнані самостійними об`єктами нерухомості певні частини нерухомої речі (наприклад, нежитлового приміщення) до тих пір, поки права на такі частини не будуть зареєстровані в установленому порядку.

Також, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, що відповідачем-2 в порушення вимог Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, не було погоджено розмір орендної плати з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, а затвердження розрахунку відбулось з порушенням господарської компетенції виконувачем обов`язків генерального директора Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Згідно ч.2 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 2 п. 2 Методики визначено, що у разі коли орендодавцем нерухомого майна (будинку, споруди, приміщення) є державне підприємство, установа, організація, розмір орендної плати погоджується з органом, визначеним в абзаці 2 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Органом, з яким погоджується розмір орендної плати, є Регіональне відділення Фонду державного майна по Київській області (абз. 2 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Так, на виконання вимог пункту 2 Методики та ст. 287 Господарського кодексу України наказом Фонду державного майна України від 01.04.2011 року № 502 затверджено Порядок погодження Фондом державного майна України, його регіональними відділеннями та представництвами розміру плати за оренду державного майна.

Відповідно до п 2.1. Порядку для погодження розміру орендної плати орган приватизації має отримати від підприємства відповідне звернення з такими матеріалами: розрахунок орендної плати за перший (базовий) місяць оренди, завізований керівником та головним бухгалтером підприємства (подається в чотирьох примірниках); проект договору об`єкта оренди, завізований керівником підприємства; висновки про умови договору оренди органу, уповноваженого управляти майном підприємства; висновок про вартість разом із рецензією на звіт.

Згідно п.2.5 та п.2.6 порядку, у разі погодження розрахунку орендної плати підприємству надсилається лист, у якому повідомляється про: погодження розміру орендної плати за перший (базовий) місяць оренди за умови дотримання зазначеного у проекті договору напряму використання майна та вимоги законодавства щодо обмеження загальної площі орендованих приміщень при укладенні підприємством як орендодавцем договорів оренди державного майна; необхідність щомісячного коригування розміру орендної плати на індекс інфляції; необхідність відповідного погодження всіх можливих змін розміру орендної плати; необхідність відрахування належної частини орендної плати до Державного бюджету України. До листа додається погоджений розрахунок орендної плати за перший (базовий) місяць оренди (у трьох примірниках). У разі виявлення невідповідності розрахунку орендної плати Методиці такий розрахунок не погоджується і повертається підприємству разом з іншими документами та відповідним роз`ясненням причин відмови.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання вимог пункту 2.1 порядку відповідач 2 надіслав на адресу Регіонального відділення листа від 19.03.2015 року № 01-22-1254 з проханням затвердити розрахунок плати за перший (базовий) місяць оренди державного майна.

Листом від 24.03.2015 року № 10-14-1251, Регіональне відділення повідомило про погодження розрахунку плати за перший місяць оренди (наявний в матеріалах справи).

Розрахунок плати за перший (базовий) місяць оренди державного майна погоджено в.о. начальника РВ ФДМУ по Київській області Миргородською Г.Ю.

Також, відповідно до абз. 3 п. 4 Методики розрахунок орендної плати за базовий місяць затверджується орендодавцем. Тобто, саме орендодавець затверджує розрахунок орендної плати.

Статтею 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено перелік осіб, які є орендодавцями державного та комунального майна.

Орендодавцями, в тому числі, є підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна (абз. 5 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи вимоги абз. 3 п. 4 Методики та абз. 5 ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", підприємство, передаючи в оренду нерухоме майно, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на підприємство, самостійно затверджує розрахунок орендної плати за базовий місяць, погоджений Регіональним відділенням.

Крім того, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги твердження прокурора, що лист Фонду та розрахунок розміру орендної плати не містять інформації, що вони стосуються саме укладення оскаржуваного договору із Товариством та визначають розмір плати за ним, оскільки Згідно з ст.11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди.

Пунктами 5 та 6 Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 року № 906 передбачено, що умовами конкурсу є стартовий розмір орендної плати, яка визначається згідно з Методикою розрахунку і порядком використання плати за оренду державного майна, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786.

Відповідно до п.4 вказано вище Порядку, оголошення про проведення конкурсу на право оренди державного майна, з-поміж іншого, має містити інформацію щодо стартової орендної плати.

Згідно з п.2 Методики розрахунку і порядком використання плати за оренду державного майна стартовий розмір орендної плати розраховується на підставі незалежної оцінки об`єкта оренди.

Тобто, погодження розрахунку розміру орендної плати здійснюється до укладення договору оренди та до моменту проведення конкурсу на право оренди державного майна.

При цьому, колегія суддів відзначає, що законодавством не передбачено, що погодження розрахунку розміру орендної плати має містити посилання на договір та контрагента.

Таким чином, відповідачем-2 при укладенні договору дотримано вимоги Методики щодо погодження розміру орендної плати з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області.

Щодо тверджень прокурора, що договір оренди не містить вартості об`єкту оренди, що є істотною умовою, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в п. 1.1 договору було вказано, що загальна вартість майна становить 11 091 516,00 грн без урахування ПДВ.

Також, як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано скаржником, твердження прокурора, що перелік нерухомого майна, погоджений Регіональним відділенням, містить інші назви та площі приміщень ніж перелік нерухомого майна, наданого в оренду відповідачу-1, не відповідає дійсним обставинам справи

Так, конкурс на право оренди державного майна проведено двома лотами: лот № 1 щодо приміщень Аеропорту загальною площею 152.5 кв.м.; лот № 2 щодо приміщень Аеропорту загальною площею 5.0 кв.м.

Загальна площа приміщень за вказаними двома лотами становить 157.5 кв.м., що відповідає площі, вказаній в розрахунку розмірі орендної плати, погодженого Фондом.

Як вказано в інформаційному виданні "Відомості приватизації" № 18-19 (867-868) від 13.05.2015 року, переможцями конкурсів на право оренди за лотом № 1 є відповідач-1, а за лотом № 2 - ПАТ "Юніон Стандарт Банк".

Назви приміщень, вказані у розрахунку розміру орендної плати, погодженого Фондом та у договорі № 495 є тотожними. При цьому в Договорі № 495, додатково вказані назви цих же приміщень, як вони визначені в технічному паспорті БТІ, оформленого на будівлю пасажирського термінала "D".

При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що посилання суду першої інстанції на те, що в спірному договорі додатково вказані назви цих же приміщень, як вони зазначені в технічному паспорті БТІ, оформленого на будівлю пасажирського терміналу «D», не відповідають дійсності, оскільки під час судового розгляду справи судом взагалі не досліджувався такий технічний паспорт та у матеріалах справи від відсутній, оскільки дані висновки суду першої інстанції не спростовані скаржником жодними належними та допустимими доказати.

Стаття 77 Господарського процесуального кодексу України визначає критерії допустимості доказів. Так, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Так, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом».

В силу положень ч.ч. 3, 4, ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Водночас, виходячи із предмету доказування у даній справі, саме позивач повинен був довести, що перелік нерухомого майна, погоджений Регіональним відділенням, містить інші назви та площі приміщень ніж перелік нерухомого майна, наданого в оренду відповідачу-1.

Щодо незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правової позиції позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 18.09.2013 року №5-76цс-13 та постанову Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі №5023/5383/12, колегія суддів відзначає наступне.

Так, в зазначених справах предметом позову був спір щодо купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна. Проте, як зазначено вище, в даному випадку предметом позову є оренда нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідачем 1 в суді першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

В Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.12018 року №369/6892/15-ц).

Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, останнє виключає можливість застосування в даному випадку позовної давності.

З огляду на викладене та враховуючи, що прокурором не доведено належними та допустимими в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами, що спірний договір оренди суперечить вимогам законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмови в задоволенні позовних вимог.

Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України по. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Прокуратури Київської області залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2019 року у справі №911/1443/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №911/1443/19 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді С.І. Буравльов

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 21.12.2019 року.