АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2165/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Бєляновського В.В., Лавриненко Л.В.

секретар судового засідання:

За участю представників учасників справи:

від АТ НАК Нафтогаз України - Пронюк В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України та Товариства з обмеженою відповідальністю Управдом

на рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019

по справі №916/2165/19

за позовом публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

до Товариства з обмеженою відповідальністю Управдом

про стягнення 374 845,43 грн.

ВСТАНОВИВ

У липні 2019 р. Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі АТ НАК Нафтогаз України) звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Управдом (далі ТОВ Управдом) в якому просило стягнути з відповідача на свою користь борг у загальному розмірі 374 845,43 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ПАТ Нафтогаз України зазначає, що відповідачем було порушено договірні зобов`язання за договором постачання природного газу в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленого природного газу, що зумовило нарахування позивачем пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.10.2019 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 258 803 грн. 99 коп., 3% річних в сумі 50 693 грн. 50 коп., інфляційні втрати в сумі 65 223 грн. 15 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 5 620 грн. 81 коп., в решті позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору було поставлено газ, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі. Проте, оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, а тому суд першої інстанції погодився із заявленими позовними вимогами.

Втім, суд першої інстанції дійшов висновку щодо невірного розрахунку позивачем розміру інфляційних втрат. Так, за твердженням місцевого господарського суду, інфляційна складова боргу може бути розрахована виключно із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а не на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів, у зв`язку з чим, суд дійшов до висновку про неправильність та необґрунтованість наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат.

Судом першої інстанції також відзначено, що інфляційна складова боргу може бути розрахована виключно із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а не на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів. Виходячи із положень ст.625 ЦК України, обов`язок сплати боржником боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, виникає лише за умови прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Так, умовами укладеного між сторонами договору не передбачена сплата відповідачем вартості природного газу з урахуванням інфляції, відповідно не встановлено строк сплати нарахованих інфляційних втрат за відповідний період. В свою чергу, як вважає суд першої інстанції, такі обставини виключають факт прострочення відповідачем сплати саме інфляційних втрат, нарахованих відповідачем під час подання заявленого позову до суду. Натомість позивач нараховував інфляційні втрати на суму боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів за відсутності прострочення боржником сплати саме вказаних сум інфляційних нарахувань попередніх періодів, що не узгоджується положеннями договору та ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, судом першої інстанції здійснено самостійний перерахунок інфляційних втрат та визначено, що загальний розмір інфляційних збитків у зв`язку з простроченням відповідачем оплати за договором складає 65 223 грн. 15 коп., що відповідно стало підставою для часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Не погодившись із даним рішенням до суду апеляційної інстанції звернутися як позивач так й відповідач.

АТ НАК Нафтогаз України в апеляційній скарзі просить рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019 у справі №916/2165/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 124,79 грн. скасувати та прийняти у цій частині нове рішення про задоволення даних вимог.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи з наступних підстав.

За твердженням апелянта, ним з урахуванням приписів ст. 625 ЦК України, листа Верховного суду України від 03.04.1997 №62-97 «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідність за порушення грошових зобов`язань» при здійсненні розрахунку інфляційних втрат використано методику розрахунку, за якою збільшення суми боргу на індекс інфляції здійснюється на кожний місяць, при цьому для розрахунку кожного наступного періоду буде використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

На думку апелянта, використання для розрахунку інфляційних втрат суми боргу без урахування збільшення на індекс інфляції призводить до зовсім інших математичних результатів, які суперечать підходу, встановленому Верховним Судом України та Державною службою статистики України.

Таким чином, як стверджує апелянт, нарахуванню згідно інфляційних процесів підлягають не тільки основна сума боргу, а й суми, на які збільшився борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Відтак, скаржник вважає, що судом першої інстанції було здійснено невірний перерахунок інфляційних втрат.

ТОВ Управдом в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019 у справі №916/2165/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження всіх істотних обставин, що мають значення для справи з огляду на наступне.

За твердженням апелянта, ТОВ Управдом використовує отриманий від позивача природний газ лише з метою забезпечення потреб мешканців будинків, а саме надання послуг з опалення та підігріву гарячої води, а тому фактично товариство залежить від вчасної оплати послуг споживачами, та як наслідок об`єктивно не мало можливості своєчасно та в повному обсязі виконувати свої обов`язки, що зумовило несвоєчасність розрахунків за отриманий за договором природний газ.

Враховуючи наведене, а також ненадання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах та зважаючи на правовий статус відповідача, основним видом діяльності якого є надання послуг населенню, апелянт ТОВ Управдом вважає, що заявлені до стягнення штрафні санкції у вигляді пені підлягають зменшенню.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2165/19 за апеляційною скаргою ТОВ Управдом на рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 призначено справу до розгляду на 12.12.2019.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2165/19 за апеляційною скаргою АТ НАК Нафтогаз України на рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019, об`єднано апеляційні скарги ТОВ Управдом та АТ НАК Нафтогаз України на рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019 в одне апеляційне провадження, призначено апеляційні скарги до сумісного розгляду.

Під час судового засідання від 12.12.2019 представник АТ НАК Нафтогаз України підтримав вимоги за своєю апеляційною скаргою, наполягав на її задоволенні та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ Управдом.

Представник ТОВ Управдом у судове засідання не з`явився, про причини нез`явлення суд не повідомив та не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ НАК Нафтогаз України підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ТОВ Управдом задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.09.2017 р. між ПАТ НАК Нафтогаз України (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Управдом (споживач) було укладено договір №8228/1718-ТЕ-23, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2017р.-2018р. природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей газ, на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. Постачальник передає споживачу з 01.10.2017р. по 31.03.2018р. (включно) природний газ, обсягом до 2285,00тис. куб.м. (п.п.1.1., 1.2., 2.1. договору).

Приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачу у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу (п.3.7. договору №8228/1718-ТЕ-23 від 04.09.2017р.).

Згідно п.5.2. договору №8228/1718-ТЕ-23 від 04.09.2017р. ціна за 1000 куб.м. газу на дату укладання договору становить 4942,00грн., крім того: податок на додану вартість 20%. Усього до сплати разом із податком на додану вартість 5930,40грн.

Відповідно до п.п.6.1., 6.2. договору №8228/1718-ТЕ-23 від 04.09.2017р. оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.

У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.п.8.1., 8.2. договору №8228/1718-ТЕ-23 від 04.09.2017р.).

Згідно п.10.3. договору №8228/1718-ТЕ-23 від 04.09.2017р. строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, становить 5 років.

Відповідно до розділу 12 договору №8228/1718-ТЕ-23 від 04.09.2017р., в редакції додаткової угоди №5 від 07.09.2018р., договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу до 01.10.2017р. по 31.09.2018р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Додатковою угодою №1 від 11.01.2018р. до договору №8228/1718-ТЕ-23 від 04.09.2017р., зокрема, викладено п.8.2., як: У разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 15,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Додатковою угодою №5 від 07.09.2018р., внесено зміни, зокрема до п.2.1. як: Постачальник передає споживачу з 01.09.2018р. по 30.09.2018р. (включно) природний газ, обсягом до 60,0 тис. куб.м.

На виконання вищенаведених умов договору ПАТ НАК Нафтогаз Україна з жовтня 2017 р. по вересень 2018 р. включно було поставлено, а ТОВ Управдом прийнято природного газу на загальну суму 13 784 194,78 грн. згідно актів приймання передачі природного газу від 30.10.2017р., 30.11.2017р., 31.12.2017р., 31.01.2018р., 28.02.2018р., 31.03.2018р., 30.04.2018р., 31.05.2018р., 30.06.2018р., 31.07.2018р., 31.08.2018р., 30.09.2018р.

Так, відповідач свої зобов`язання за договором щодо оплати за одержаний газ виконало у повному обсязі та оплатило позивачу вартість поставленого в жовтні 2017р. вересні 2018 р. природного газу за актами приймання-передачі в сумі 13 784 194,78грн., проте з порушенням строків щомісячних оплат, що підтверджується наявною у матеріалах справи випискою по особовому рахунку ТОВ Управдом за період з 01.09.2017 р. по 31.05.2019 р.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 258 803,99 грн. пені, 50 693,50 грн. 3% річних та 65 347,94грн. інфляційних втрат.

Суд першої інстанції приймаючи оскаржуване рішення дійшов висновку про частково задоволення позовних вимог у зв`язку із невірним розрахунком позивачем інфляційних втрат.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України.

Так, за частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України).

Відтак, враховуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Така правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05.07.2019 у справі 905/600/18, від 23.10.2018 у справі №913/70/18, яку суд апеляційної інстанції враховує при розгляді спірних правовідносин у відповідності до частини 4 статті 236 ГПК України.

Також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з доводами апелянта, що для розрахунку кожного наступного періоду має бути використана сума боргу збільшена на індекс інфляції попереднього місяця.

Перевіривши розрахунок позивача в цій частині, суд апеляційної інстанції встановив, що він є вірним, позивачем правомірно здійснено нарахування інфляційних з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця. Загальний розмір інфляційних, що підлягає стягненню, складає 65 347,94 грн.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" слід задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 124,79 грн інфляційних втрат і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Щодо вимог за апеляційною скаргою ТОВ Управдом колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ст.ст.526,525, ч.1 ст.530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Матеріалами справи підтверджено, що ПАТ НАК Нафтогаз України протягом жовтня 2017 р. по вересень 2018 р. був поставлений ТОВ Управдом природний газ на загальну суму 13 784 194,78 грн.

Таким чином, у відповідності до п.6.1 Договору постачання позивачем відповідачу природного газу є підставою виникнення у ТОВ Управдом зобов`язання остаточно розрахуватись за фактично отриманий газ до 25 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несвоєчасна сплата відповідачем природного газу) згідно ст. 610 ЦК України є порушенням зобов`язання з боку ТОВ Управдом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ Управдом свої зобов`язання за договором щодо оплати за одержаний газ виконало у повному обсязі та оплатило ПАТ НАК Нафтогаз України вартість поставленого у жовтні 2017 р. по вересень 2018 р. природного газу за актами приймання-передачі у сумі 13 784 194,78 грн., проте з порушенням строку оплати згідно із п.6.1 Договору.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.548, ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.8.2 Договору (у редакції додаткової угоди №1 від 11.01.2018) у разі прострочення споживачем оплати згідно п.6.1. договору він у зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 15,3 % річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч.1 ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

У відповідності до ч.ч.1,2,4 ст.217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Відповідно до ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За приписами ч.1 ст.229, ч.1 ст.230 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч.6 ст.232 ГК України).

Відповідно до ч.6 ст. 231 та ч.2 ст.343 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором; платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із ст.ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно положень ЦК України проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань та можуть стягуватися поряд із пенею. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. Оскільки в Договорі сторонами не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за відповідний час прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних колегія суддів дійшла висновку, що останній здійснено вірно та є арифметично правильним.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з позивача трьох процентів річних у сумі 50 693,50 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявленої позивачем до стягнення пені, розмір якої становить 258 803,99 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У випадку якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 названого Кодексу).

Отже, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Водночас, колегія суддів зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 р. № 7-рп/2013.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Вирішуючи питання щодо зменшення розміру пені колегія суддів бере до уваги наступні обставини:

- відповідно до умов договору відповідач отримував природний газ від позивача виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п. 1.2. договору);

- ступінь виконання зобов`язання відповідачем та поведінка винної сторони: відповідач не ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань за договором, оскільки прострочення зумовлене несвоєчасним надходженням на рахунок коштів від споживачів. Станом на час звернення із позовом у даній справі, відповідачем повністю погашена існуюча заборгованість;

- позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності, як стягнення 3 % річних, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, та інфляційних нарахувань, які за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства;

- відсутність понесення позивачем збитків пов`язаних з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язання за договором. Іншого матеріали справи не місять;

- пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується самий правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання. При цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Враховуючи те, що заборгованість за природний газ, отриманий відповідачем від позивача, виникла через несплату споживачами заборгованості за використану теплову енергію та те, що належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, а також приймаючи до уваги специфіку діяльності відповідача, апеляційний суд вважає за можливе скористатись правом, наданим ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України, та зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 100 000 грн, що є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін.

Таким чином, з нарахованих позивачем 258 803,99 грн пені підлягають стягненню з відповідача 100 000 грн грн. При цьому, в позові на суму 158 803,99 грн пені слід відмовити у зв`язку з її зменшенням судом.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 22.04.2019 у справі №925/1549/17, №924/754/18 від 18.06.2019, №912/1703/18 від 27.03.2019.

Вирішуючи даний спір, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, однак в установленому законом порядку не надав правової оцінки запереченням відповідача, які викладені у відзиві на позову заяву, та містять у тому числі й посилання на приписи ст. 233 ГК та ч.3 ст. 551 ЦК, якими передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій у тому числі з власної ініціативи.

Відтак, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ Управдом підлягає задоволенню частково, із скасуванням рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019 у справі №916/2165/19 в частині задоволення позову про стягнення 158 803 грн 99 коп пені та прийняттям нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Розподіл судових витрат, понесених сторонами при поданні позовної заяви і апеляційних скарг, здійснюється судом пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України задовольнити.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Управдом задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019 у справі №916/2165/19 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 124 грн 79 коп інфляційних втрат скасувати. Позов в цій частині задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019 у справі №916/2165/19 в частині задоволення позову про стягнення 158 803 грн 99 коп пені скасувати. У задоволенні позову в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 02.10.2019 у справі №916/2165/19 залишити без змін, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Управдом на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 100 000 грн пені, 50 693 грн 50 коп три проценти річних, 65 347 грн 94 коп інфляційних втрат та 3240 грн 35 коп судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Управдом на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 2881 грн 50 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Управдом 2910 грн 45 коп судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.12.2019.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Бєляновський В.В.

Суддя Лавриненко Л.В.