ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.12.2019 м. Ужгород Справа № 907/543/19

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Ужгородського виробничого підприємства Синевір українського товариства глухих, м Ужгород

до відповідача Комунального підприємства Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода, м. Ужгород

про стягнення 27830,35 грн. збитків

секретар судового засідання Штундер Д.Л.

За участю представників сторін:

від позивача

від відповідача

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з Комунального підприємства Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода 27830,35 грн. збитків, покликаючись на ст. ст. 49, 216, 224 Господарського кодексу України.

Попередній розрахунок понесених позивачем судових витрат становить 1921,00 грн. сплаченого судового збору

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.09.2019 позовну заяву залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, виявлених судом. Після усунення виявлених судом недоліків, ухвалою суду від 19 вересня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначено підготовче засідання на 09.10.2019.

В ході проведення підготовчого провадження відповідачем подано відзив на позов.

Ухвалою суду від 26.11.2019 за наслідками проведення підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду по суті.

Уповноважені представники сторін через канцелярію суду подали заяви про розгляд справи без їх участі при цьому, кожен підтримав раніше заявлену ним позицію: позивач-підтримав позовні вимоги в повному обсязі, відповідач- заперечує проти його задоволення.

АРГУМЕНТІ СТОРІН

Правова позиція позивача

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неналежного виконанням КП «ВУВКГ м. Ужгорода» обов`язку щодо реєстрації податкових накладних підприємству -позивачу завдано збитків на суму 27830,35 грн.

Вважає, що бездіяльність відповідача, внаслідок порушення положень податкового законодавства, а саме: вимог пункту 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України (відсутність факту реєстрації податкової накладної в ЄРПН) та невжиття ним необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин, спричинила неможливість віднесення позивачем загальної суми податкових накладних до податкового кредиту, чим завдано збитків підприємству на заявлену до стягнення суму.

Заперечення відповідача

Відповідач вважає заявлені до стягнення збитки безпідставними. Вказує на те, що був позбавлений права на реєстрацію податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, по причині не зарахування державними органами на спецрахунок в системі електронного адміністрування податку на додану вартість значних сум сплаченого ПДВ. Наголосив, що вживає всіх заходів, щодо мінімізації збитків контрагентів, які пов`язанні з неможливістю включення сум до податкового кредиту ( справа щодо реєстрації податкових накладних знаходиться на розгляді в Закарпатському окружному адміністративному судді).

Вважає, що відсутність зареєстрованих податкових накладних не позбавляє права платника податку на включення суми податку на додану вартість до податкового кредиту, однак, позивачем не надано доказів використання всіх передбачених податковим законодавством способів для реалізації свого права на віднесення сум до податкового кредиту.

Не погоджується з твердженням щодо понесенням позивачем збитків, оскільки позовна заява не містить доказів існування збитків (знищення або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Крім того, вважає спір таким, що не підвідомчий господарській юрисдикції, оскільки спірні правовідносини є не господарськими, натомість, є податковими правовідносинами. Обов`язок реєстрації податкових накладних не підпадає ні під одне визначення зобов`язання в господарському та цивільному законодавствах, відтак, не є господарським зобов`язанням, тому виключає можливість притягнення до господарської відповідальності та сплаті завданих збитків (враховуючи відсутність договірних відносин).

Відповідь на відзив

Позивачем не подана.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

За період з вересня 2016 до серпня 2019 року КП «ВУВКГ м. Ужгорода» надало Ужгородському виробничому підприємству Синевір українського товариства глухих послуги з водопостачання та водовідведення, які були прийняті та частково оплачені останнім.

За надані послуги відповідачем було виставлено наступні рахунки: №239268 від 08.09.2016 на суму 2650,98 грн., в т. ч. ПДВ 441,83 грн., №041319 від 07.10.2016 на суму 3938,16 грн., в т. ч. ПДВ 656,36 грн., № 043374 від 09.11.2016 на суму 6218,13 грн., в т.ч. ПДВ 1036,36 грн., №045433 від 07.12.2016 на суму 4142,50 грн., в т. ч. ПДВ 690,42 грн., №00181б від 13.01.2017 на суму 3308,00 грн., в т. ч. ПДВ 551,33 грн., №00381б від 06.02.2017 на суму 3544,69 грн., в т. ч. ПДВ 590,78 грн., №005821 від 07.03.2017 на суму 3684,35 грн., в т. ч. ПДВ 614,06 грн., №007833 від 10.04.2017 на суму 3275,68 грн., в т. ч. ПДВ 545,95 грн.. №008992 від 10.05.2017 на суму 3776,69 грн., в т. ч. ПДВ 629,45 грн., №011949 від 08.06.2017 на суму 5300,90 грн., в т. ч. ПДВ 883,48 грн., №013951 від 07.07.2017 на суму 5172,35 грн., в т. ч. ПДВ 862,06 грн., №016008 від 08.08.2017 на суму 5946,91 грн., в т. ч. ПДВ 991,15 грн., №07651 від 07.09.2017 на суму 6412,68 грн., в т. ч. ПДВ 1068,78 грн., №016008 від 08.08.2017 на суму 5946,91 грн., в т. ч. ПДВ 991,15 грн., №07651 від 07.09.2017 на суму 6412,68 грн., в т. ч. ПДВ 1068,78 грн., №209592 від 05.10.2017 на суму 5592,27 грн., в т. ч. ПДВ 932,05 грн., №11720 від 06.11.2017 на суму 4209,82 грн., в т. ч. ПДВ 701,64 грн., №13778 від 07.12.2017 на суму 5399,12 грн., в т. ч. ПДВ 899,85 грн., №001851 від 09.01.2018 на суму 6980,43 грн., в т. ч. ПДВ 1163,41 грн., №003867 від 08.02.2018 на суму 3904,60 грн., в т. ч. ПДВ 650,77 грн., №005947 від 12.03.2018 на суму 4611,13 грн., в т. ч. ПДВ 758,52 грн., №007966 від 04.04.2018 на суму 4787,88 грн., в т. ч. ПДВ 797,98 грн., №010031 від 08.05.2018 на суму 4202,78 грн., в т. ч. ПДВ 700,46 грн., №012122 від 07.06.2018 на суму 5314,76 грн., в т. ч. ПДВ 885,79 грн., №014240 від 06.07.2018 на суму 6539,40 грн., в т. ч. ПДВ 1089,90 грн., №016356 від 08.08.2018 на суму 4245,68 грн., в т. ч. ПДВ 707,61 грн., №018388 від 10.09.2018 на суму 2928,48 грн., в т. ч. ПДВ 488,08 грн., №020445 від 09.10.2018 на суму 2757,60 грн., в т. ч. ПДВ 459,60 грн., №022496 від 08.11.2018 на суму 3771,10 грн., в т. ч. ПДВ 628,52 грн., № 024647 від 10.12.2018 на суму 3999,38 грн., в т. ч. ПДВ 666,56 грн., №001968 від 09.01.2019 на суму 5772,94 грн., в т. ч. ПДВ 962,16 грн., №004097 від 06.02.2019 на суму 6440,22 грн., в т. ч. ПДВ 1073,73 грн., №006141 від 07.03.2019 на суму 3001,70 грн., в т. ч. ПДВ 500,28 грн., №008239 від 09.04.2019 на суму 3311,96 грн., в т. ч. ПДВ 551,99 грн., №008239 від 08.05.2019 на суму 5162,54 грн., в т. ч. ПДВ 860,42 грн., №012522 від 06.06.2019 на суму 7174,04 грн., в т. ч. ПДВ 1196,67 грн., №014646 від 10.07.2019 на суму 3660,62 грн., в т. ч. ПДВ 610,10 грн., №016808 від 07.08.2019 на суму 5895,62 грн., в т. ч. ПДВ 982,60 грн.

Таким чином, відповідачем надано послуги на загальну суму в розмірі 167036,10 грн., в т. ч. ПДВ 27839,35 грн.

Як стверджує позивач, та не заперечує відповідач, отримані послуги з водопостачання та водовідведення оплачено в розмірі 141831,32 грн., в т. ч. ПДВ 23638,55 грн.

Відповідач податкові накладні на підставі зазначених актів наданих послуг у встановлені законом строки не зареєстрував.

У зв`язку з невжиттям заходів щодо реєстрації податкових накладних, внаслідок чого за переконанням позивача підприємству завдано збитків, ним було направлено на адресу відповідача лист з вимогою провести реєстрацію податкових накладних.

Вказана вимога залишена комунальним підприємством без задоволення. Наданою на вимогу відповіддю, відповідач повідомив про неможливість здійснення вказаних дій з незалежних від нього причин (внаслідок бездіяльності органів ДФС, яку оскаржено в суді адміністративної юрисдикції).

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 27830,35 грн. збитків, понесених ним внаслідок невиконання вимог пункту 201.10 статті 201 ПК України, з огляду на позбавлення права віднести до податкового кредиту вказану суму податку на додану вартість.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ ТА ОЦІНКА СУДУ

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків в сумі 27830,35 грн. позивач посилається на порушення відповідачем вимог статей 198, 201.1, 201.10 ПК України.

Відповідно до положень пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг згідно пункту 187.1 статті 187 ПК України вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з пунктом 201.7 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.1 цієї статті право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За пунктом 198.2 зазначеної статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Норми статті 201 ПК України, до яких відсилають правила пункту 198.6 статті 198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов`язані з оформленням і легітимацією податкової накладної. У цій нормі містяться обов`язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов`язки учасників податкових відносини, пов`язані зі складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов`язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Системний аналіз перелічених вище податкових норм дає підстави дійти висновку, що платник податку має право на включення до податкового кредиту сум податку, сплачених ним за наслідками господарських операцій, дійсність та достовірність яких має підтверджуватися внесеними до Реєстру податковими накладними або іншими документами, встановленими ПК України, що посвідчують право на віднесення сум податку до податкового кредиту. Це право вони мають незалежно від часу внесення платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних до Реєстру. Визначальним є факт підтвердження операцій податковими накладними і факт внесення їх до Реєстру в строки, встановлені законодавством.

В іншому випадку, відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Як встановлено судом, відповідач в порушення умов вищевикладених норм законодавства, податкові накладні на підставі актів наданих послуг водопостачання не склав, у встановлені терміни не зареєстрував. Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Однак, законодавством передбачені й інші підстави для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, зокрема, за приписами 201.11 Податкового кодексу України, такими є:

а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв`язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку). У разі використання платниками для розрахунків із споживачами реєстраторів розрахункових операцій касовий чек повинен містити дані про загальну суму коштів, що підлягає сплаті покупцем з урахуванням податку, та суму цього податку, що сплачується у складі загальної суми.

Таким чином, зареєстрована податкова накладна не є виключною підставою для виникнення у платника податку на додану вартість (споживача, позивача) права на податковий кредит та, відповідно, відсутність складених податкових накладних за отримані кошти не позбавляє права платника податку на додану вартість (споживача, позивача) на включення його по податкового кредиту.

Як було зазначено вище, в обґрунтування своїх вимоги позивач посилався на порушення відповідачем вимог статей 198, 201.1, 201.10 ПК України та завдання йому таким чином збитків в сумі 27830,35 грн.

Статтею 16 ЦК України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів згідно статті 20 ГК України і статті 16 ЦК України може бути відшкодування збитків.

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписами статті 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з положеннями статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) порушення боржником зобов`язання, що випливає з договору; 2) збитків та їх розміру; 3) причинного зв`язку між порушенням стороною зобов`язання, що випливає з договору, та збитками; 4) вини порушника зобов`язання. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником договірного зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення. Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, тобто мають бути прямими.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (ст. 74 ГПК України).

Обов`язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, при заявлені вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв`язку між ними. В свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу.

Відтак, враховуючи, що позивачем не було надало доказів використання всіх передбачених податковим законодавством способів для реалізації свого права на віднесення сум податку до податкового кредиту, суд дійшов висновку про відсутність причинного зв`язку між неотриманою позивачем сумою податкового кредиту та діями відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 918/216/17.

Окрім наведеного, суд зазначає, що невиконання відповідачем зобов`язання, яке виникає не перед контрагентом у договірних відносинах, а з податкових правовідносин, не може бути підставою для покладення на відповідача господарської відповідальності у вигляді штрафної санкції, яка може наставати по факту порушення стороною умов договору або, маючи компенсаційну природу, по факту настання реальних негативних наслідків у іншої сторони (висновок про застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 917/799/17).

Крім того, як встановлено вище, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача збитків, спричинених неможливістю віднесення позивачем загальної суми податкових накладних до податкового кредиту.

За змістом статті 142 ГК України прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Тобто, прибуток визначається шляхом зменшення суми доходу на суму витрат. Як встановлено, з урахуванням визначень поняття "прибуток" (доход), наданого у статті 142 ГК України, сума неотриманого податкового кредиту не є прибутком позивача.

Разом з тим, пред`явлена до відшкодування сума в розмірі 27830,35 грн. не є втратами, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, або втратами, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); а також доходами, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Так, позивач в будь-якому випадку згідно з вимогами податкового законодавства повинен був сплатити суму ПДВ в ціні товару (послуги), а сума компенсації ПДВ не є витратами або втраченими доходами позивача. До того ж, самим позивачем зазначено, що з отриманих ним послуг на суму 167036,10грн, в т. ч. 27830,35 грн. ПДВ ним було оплачено лише 141831,32 грн , в т. ч. 23638,55грн.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що така компенсація здійснюється державою в податкових правовідносинах між позивачем та державою, а не в зобов`язальних правовідносинах позивача та відповідача.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зважаючи на наведене, а також враховуючи недоведеність наявності порушення відповідачем господарських зобов`язань перед позивачем, причинного зв`язку між такими діями та збитками, самого факту понесення позивачем збитків, позов про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в сумі 27830,35 грн. задоволенню не підлягає.

Судові витрати

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, позивача покладається 1921 грн. витрат на оплату судового збору.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 81, 129, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Судові витрати віднести на позивача.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 19.12.2019.

Суддя Л.В. Андрейчук