ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Справа № 903/530/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Мельник О.В. , суддя Грязнов В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" на рішення Господарського суду Волинської області від 28.08.2019 у справі №903/530/19 (суддя Костюк С.В.)

за позовом Приватного підприємства "Спека", м.Луцьк

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд", м.Луцьк

про стягнення 76 833,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Спека звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" про стягнення 76833,00 грн., з них 59744,03 грн. відсотки за користування товарним кредитом, 4614,77 грн. пеня за прострочення оплати товару, 2653,26 грн. інфляційні, 9820,94 грн. 30 % річних.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 28.08.2019 у справі №903/530/19 позов Приватного підприємства "Спека" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" про стягнення 76833,00 грн. задоволено частково. Стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" (вул. І.Конзилевича,1, м.Луцьк, 43016, ) в користь Приватного підприємства "Спека" (вул.Стрілецька, 12, м.Луцьк, 43006, ) 76534,93 грн., з них 59744,03 грн. процентів за користування товарним кредитом, 4614,77 грн. пені, 2653,26 грн. інфляційних, 9522,87 грн. 30 % річних, а також 1913,55 грн. витрат по судовому збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в позові відмовити повністю.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення по справі № 903/530/19 було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та порушено норми процесуального права, а також не застосовано необхідні норми матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд не надав належної правової оцінки зауваженню представника відповідача про те, що позивачем до позовної заяви долучено витяг з ЄДР з офіційними даними відповідача, де зазначена адреса: с. Баїв Луцького району, вул. Перемоги, 1, а претензію позивач 28.05.2019 року направив на адресу м. Луцьк вул. І. Кондзелевича, 1, чим свідомо лишив відповідача права на можливість досудового врегулювання спору та сплати коштів у добровільному порядку, а натомість зачекав ще два місяці і нарахував штрафні санкції при відсутності боргу включаючи день отримання коштів.

Окрім того, представником позивача в судове засідання 28.08.2019 надано суду першої інстанції додаткові документи, які одразу були долучені судом до матеріалів справи на стадії розгляду справи по суті, тобто по завершенню підготовчого провадження. Отже, прийнявши ці документи суд порушив процесуальну норму передбачену ст. 80 ГПК України.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/530/19/4346/19 від 27.09.2019 матеріали справи №903/530/19 витребувано у Господарського суду Волинської області.

02.10.2019 матеріали справи №903/530/19 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 у справі №903/530/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" на рішення Господарського суду Волинської області від 28.08.2019 у справі №903/530/19.

При цьому, апеляційним судом в ухвалі було роз`яснено учасникам справи, що враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги буде здійснюватися у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано позивачу - у строк до 25.10.2019 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів відповідачу.

Матеріалами справи стверджується, що ухвалу суду від 07.10.2019 у справі №903/530/19 отримано учасниками справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

25.10.2019 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов від позивача відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав викладених у ньому, позивач заперечив доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд", а рішення Господарського суду Волинської області від 28.08.2019 у справі №903/530/19 залишити без змін.

Відповідно до ст. ст. 269, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, враховуючи заперечення викладені у відзиві, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

25.05.2017 між Приватним підприємством "Спека" (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" (Покупець) було укладено договір поставки нафтопродуктів на умовах FCA (інкотермс-2000) шляхом завантаження в автомобільний транспорт Покупця з резервуарів Постачальника (а.с.8-9).

По п. 7.1 договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018.

Пунктом 12.6 передбачено, що у випадку, якщо жодна із сторін не заявить у письмовій формі про свій намір розірвати або змінити строк дії договору, за 1 місяць до його закінчення, даний договір вважається автоматично пролонгований на кожен наступний рік.

Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

На виконання умов договору поставки, 23.01.2019 позивач передав, а відповідач прийняв дизельне паливо, на загальну суму 180642,50 грн., що підтверджується накладними на відвантаження палива №000061 та №000062 від 23.01.2019 на суму відповідно 90642,50 грн. та 90000,00 грн. (а.с.17). Накладні на відвантаження палива підписані повноважними представниками сторін та скріплені їх печатками.

Відповідно до п. 5.1 договору покупець має право здійснити повну або часткову оплату отриманого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом трьох календарних днів з дня відвантаження, зазначеного в накладних.

Відповідно до п. 5.2 договору у випадку не оплати Покупцем відвантаженої партії товару в строки, вказані в п.5.1 даного договору, Покупець дає згоду на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту, терміном на 30 днів, починаючи з дня після відвантаження товару з нарахуванням Покупцю 1 % за кожен день використання товарного кредиту, і сплатити відсотки за його використання в терміни, вказані в п.5.3 даного договору. Під наданням Покупцем згоди на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту розуміється підписання даного договору.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що Покупець зобов`язаний оплатити суму товарного кредиту і відсотків за його використання на 31 день від дати відвантаження, вказаної в накладній. Покупець має право на дострокове погашення товарного кредиту і відсотків за його використання. Відсотки нараховуються на залишок заборгованості.

Згідно п. 5.4 договору якщо після закінчення 30 днів користування товарним кредитом, Покупець не внесе всіх передбачених договором платежів - він продовжує сплачувати відсотки за користування товарним кредитом до повного погашення заборгованості, а також сплачувати пеню в розмірах, передбачених в п. 8.1 даного договору.

Пунктами 8.1 та 8.2 договору сторони визначили, що при невиконанні чи неналежному виконанні умов даного Договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді пені в розмірі 0,5% за кожний день прострочення від неоплаченої суми або суми невиконаної чи неналежно виконаної умови. Покупець, у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми.

Сторони домовились, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, ця сума погашає вимоги постачальника у такій черговості: у першу чергу сплачується основна сума боргу, в другу чергу - проценти (при наявності вимоги про оплату) та неустойка, у третю чергу - відшкодовуються витрати, пов`язані з одержанням виконання (п. 5.6. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, оплата товару поставленого по накладній №000062 від 23.01.2019 проведена відповідачем 24.01.2019 в повному обсязі на суму 90000,00 грн. Разом з тим, по накладній №000061 від 23.01.2019 оплата товару була проведена відповідачем 16.04.2019 на суму 35000,00 грн., 18.06.2019 15642,50 грн. та 11.07.2019 40000,00 грн.

Однак, як встановлено судом, відповідачем здійснена оплата товару по накладній №000061 від 23.01.2019 з порушенням строку, який визначений у п. 5.1. договору.

28.05.2019 Приватним підприємством "Спека" надіслано Товариству з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" претензію (вих. №17, а.с.14) з пропозицією сплатити заборгованість за поставлені нафтопродукти та відсотки за користування товарним кредитом, протягом семи календарних днів з моменту отримання даної вимоги. Однак, вказана вимога залишена відповідачем без задоволення.

З метою захисту своїх прав та інтересів Приватне підприємство Спека звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" про стягнення з відповідача - 76833,00 грн., з них 59744,03 грн. відсотки за користування товарним кредитом, 4614,77 грн. пеня за прострочення оплати товару, 2653,26 грн. інфляційні, 9820,94 грн. 30 % річних.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов`язанням, відповідно до ст. 509 ЦК України - є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Аналогічні правила встановлює ст.174 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1ст.655 ЦК України).

За загальними нормами ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до п. 5.1 договору покупець має право здійснити повну або часткову оплату отриманого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом трьох календарних днів з дня відвантаження, зазначеного в накладних.

Відповідно до п. 5.2 договору у випадку не оплати Покупцем відвантаженої партії товару в строки, вказані в п.5.1 даного договору, Покупець дає згоду на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту, терміном на 30 днів, починаючи з дня після відвантаження товару з нарахуванням Покупцю 1 % за кожен день використання товарного кредиту, і сплатити відсотки за його використання в терміни, вказані в п.5.3 даного договору. Під наданням Покупцем згоди на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту розуміється підписання даного договору.

Згідно ст. 1057 ЦК України комерційний кредит - це правовідносини, які передбачають надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг. Навіть якщо сторони не визначили даний термін у самому договорі, але момент оплати не співпадає з моментом передачі товару, то йдеться про комерційний кредит. При комерційному кредитуванні можуть сплачуватись відсотки за користування кредитом.

Відповідно до п. 14.1.245. Податкового кодексу України товарний кредит - це товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає передачу права власності на товари (роботи, послуги) покупцеві (замовникові) у момент підписання договору або в момент фізичного отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником), незалежно від часу погашення заборгованості.

Як встановлено апеляційним судом, товар поставлений по накладній №000061 від 23.01.2019 оплачений відповідачем з порушенням строків встановлених п. 5.1 договору, а саме 16.04.2019 було перераховано 35000,00 грн., 18.06.2019 15642,50 грн. та 11.07.2019 40000,00 грн.

Частиною 5 статті 694 ЦК України передбачено, що у разі якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

В свою чергу відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми заборгованості за товарним кредитом за період з 24.01.2019 по 11.07.2019, суд апеляційної інстанції вважає його правомірним, тому погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 59744,03 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 8.2 договору передбачено, що Покупець, у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 % річних від простроченої суми.

З огляду на неналежне виконання умов договору позивачем заявлено до стягнення 2653,26 грн. інфляційних втрат за період з 24.01.2019 по 31.05.2019 року, та 9820,94 грн. - 30% річних за період з 24.01.2019 по 11.07.2019 (а.с.12-13).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань та 30 % річних (за допомогою калькулятора Інформаційно-правової системи "Ліга"), суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9522,87 грн. сума 30 % річних (за період з 28.01.2019 по 11.07.2019), та 2653,26 грн. інфляційних нарахувань (за період з 28.01.2019 по 31.05.2019).

Розглянувши позовну вимогу щодо стягнення пені за період з 23.02.2019 по 11.07.2019 року в розмірі 4614,77 грн., суд першої інстанції дійшов до наступних висновків.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Відповідно до п.8.1 договору при невиконанні чи неналежному виконанні умов даного договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді пені в розмірі 0,5 % за кожний день прострочення від неоплаченої суми, або суми невиконаної чи неналежно виконаної умови.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про стягнення пені є правомірною, а сума є та правильно обрахованою позивачем.

При цьому колегія суддів, керуючись приписами частини 4 статті 236 ГПК України, враховує правову позицію Верховного Суду щодо правомірності одночасного стягнення відсотків за користування товарним кредитом, пені, інфляційних втрат і 3% річних, викладену в постанові від 10.09.2018 по справі №908/24/18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи відповідача щодо поставки товару по накладних № 000061 та № 000062 від 23.01.2019 поза межами договору поставки № 019 від 25.05.2017 в зв`язку з його закінченням та відсутністю жодних поставок по ньому є безпідставними, оскільки у накладних на відвантаження товару від 23.01.2019 зроблено посилання на договір № 019 від 25.05.2017, в матеріалах справи відсутні докази щодо його розірвання, як це передбачено п. 12.6 договору, а тому товар по зазначених накладних поставлявся саме в рамках договору поставки №019 від 25.05.2017 і позивачем правомірно проведено нарахування за умовами договору згідно заявленого позову.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання апелянта на допущені процесуальні порушення судом першої інстанції не є безумовними підставами для скасування рішення суду (п.3 ст.277 ГПК України).

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді справи судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 227, 229, 269, 270, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцьккомунбуд" на рішення Господарського суду Волинської області від 28.08.2019 у справі №903/530/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку згідно п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.