ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 6-31-23/117-09-5040
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.09.2019 року , м. Одеса, головуючий суддя Демешин О.А., судді Щавинська Ю.М., Гут С.Ф., повний текст ухвали складено 12.09.2019 року

у справі № 6-31-23/117-09-5040

за позовом Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк, м.Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН УКРАЇНА", м. Одеса, Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса

про стягнення 3 223 301,98 дол. США та 1339,43 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви та ухвали суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2010 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 (головуючий суддя Демешин О.А., судді Панченко О.Л., Петренко Н.Д.) позов Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк, м.Київ задоволено повністю, стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН УКРАЇНА", м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса на користь Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк, м. Київ 3 163 371 доларів США 79 центів боргу по кредиту, 58 038 доларів США 90 центів боргу по процентам, 1 890 доларів США 29 центів пені по простроченим процентам, 1 339 грн. 43 коп. інфляційних, 3 184 долара США 79 центів держмита та 236 гривень витрат на ІТЗ судового процесу.

26.11.2010 року на викання вищезазначеного рішення Господарським судом Одеської області було видано відповідний наказ.

09.09.2019 року Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про видачу дублікату наказу та поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, в якій заявник просив суд видати дублікат наказу Господарського суду Одеської області від 26.11.2010 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 для пред`явлення до виконання з метою стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса на користь Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ боргу; поновити пропущений строк для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Одеської області від 26.11.2010 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса на користь Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ боргу.

Заява мотивована тим, що рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2010 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 на користь заявника грошові кошти були стягнуті солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН УКРАЇНА", м.Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса, проте наказ був виданий один, який було пред`явлено до виконання для стягнення грошових коштів саме з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН УКРАЇНА", м. Одеса, а пред`явити наказ до виконання щодо стягнення боргу з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса стягувач не має можливості, оскільки наказ видано в одному екземплярі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.09.2019 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 (головуючий суддя Демешин О.А., судді Щавинська Ю.М., Гут С.Ф.) у задоволенні вищезазначеної заяви було відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що пунктом 19.4 Розділу ХІ "Перехідні положення" чинного наразі Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. При цьому, у заяві про видачу дублікату наказу сам заявник (стягувач) вказує, що Наказ Господарського суду Одеської області від 26 листопада 2010 року по справі № 6-31- 23/117-09-5040 вже був пред`явлений до виконання до виконавчої служби, станом на теперішній час, наказ суду від 26.11.2010 року по цій справі не втрачений, а знаходиться на виконанні у виконавчому провадженні № 24118622, тобто, як на підставу для видачі дублікату наказу, заявник навіть не посилається на те, що його було втрачено, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення такої заяви.

Також, суд першої інстанції зазначив, що нормами Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про виконавче провадження», які були чинними на момент видачі наказу не передбачалось можливості видачі такого наказу у декількох екземплярах в разі солідарного стягнення з двох або більше боржників. Між тим, якщо на даний момент неможливо виконати у примусовому порядку наказ господарського суду про стягнення з одного солідарного боржника (в даному випадку Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН УКРАЇНА", стосовно якого, за твердженням заявника, відкрито виконавче провадження), стягувач має можливість скористатись правом на подання заяви про повернення виконавчого документа, передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» і пред`явити цей виконавчий документ до примусового виконання щодо іншого солідарного боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС"). При цьому, строк пред`явлення наказу суду до виконання не буде пропущено, якщо його своєчасно було надано до державної виконавчої служби, оскільки перебіг цього строку переривається пред`явленням виконавчого документа (п. 1 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження»).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ з ухвалою суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.09.2019 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 скасувати, та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ про видачу дублікату наказу та поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання від 06.09.2019 року вх.№08/5872.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права і неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що з тексту оскаржуваної ухвали не зрозуміло, яку саме заяву розглядав суд, оскільки суд першої інстанції не вказує ані дати заяви Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», ані вихідний номер заяви, при цьому розглядає лише заяву «про видачу дублікату наказу», тоді як банк не подавав заяву «про видачу дублікату наказу», а подавав «Заяву про видачу дубліката наказу та поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання» від 06.09.2019 року вх.№ 08/5872. В Оскаржуваній ухвалі в описовій частині зазначена суть частини вимог, які містяться в заяві Банку (тільки про видачу дублікату наказу). Таким чином суд першої інстанції розглянув частину вимог Банку, а іншу частину проігнорував, що порушує вказану норму, а також вимоги ч. 1, 2 та 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції проігнорував клопотання Банку про розгляд справи за даною заявою провести в режимі відеоконференції, забезпечити участь представників Банку у судових засіданнях у режимі відеоконференції, чим порушив права Банку, передбачені ст. 197 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції при прийняті оскаржуваної ухвали керувався не діючими нормами права, а посилався на старі норми, оскільки зазначив, що нормами Господарського процесуального кодексу України, який був чинний на момент видачі наказу, не передбачалось можливість видачі наказу у декількох екземплярах в разі солідарного стягнення з двох або більше боржників. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України чинного на даний час, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Таким чином, суд першої інстанції повинен був застосувати ч. 5 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів чи проти декількох відповідачів. або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька наказів, у яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. Вказана вище правова норма є підставою для задоволення заяви Банку.

Крім того, скаржник вказує, що Господарський процесуальний кодекс України не надає права відмовити в задоволенні заяви про видачу дубліката наказу з мотивів її необґрунтованості та не зобов`язує стягувача наводити причини втрати наказу. За встановлення факту невиконання судового рішення, видача дубліката наказу не порушує прав боржника та не покладає на нього додаткових зобов`язань, оскільки дублікат наказу має повністю відтворювати втрачений наказ, у тому числі містити й дату його видачі. Натомість, відсутність наказу у стягувача унеможливлює виконання рішення суду та порушує його права.

Також, скаржник вважає, що прийняття оскаржуваної ухвали колегією суддів, відмінною від колегії суддів, яка приймала рішення, на виконання якого було видано відповідний наказ, є порушенням норм матеріального права, оскільки для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (рішення від 19.03.1997 року зі справи "Горнсбі проти Греції"; рішення від 20.07.2004 року зі справи "Шмалько проти України").

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.11.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.09.2019 року у справі № 6-31-23/117-09-5040, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідачі своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористались, відзив на апеляційну скаргу не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 12.09.2019 року у справі №6-31-23/117-09-5040 відповідає вимогам чинного процесуального законодавства України і відсутні підстави для її скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2010 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 (головуючий суддя Демешин О.А., судді Панченко О.Л., Петренко Н.Д.) позов Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк, м.Київ задоволено повністю, стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН УКРАЇНА", м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса на користь Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк, м. Київ 3 163 371 доларів США 79 центів боргу по кредиту, 58 038 доларів США 90 центів боргу по процентам, 1 890 доларів США 29 центів пені по простроченим процентам, 1 339 грн. 43 коп. інфляційних, 3 184 долара США 79 центів держмита та 236 гривень витрат на ІТЗ судового процесу.

26.11.2010 року вищезазначене рішення суду набрало законної сили, в зв`язку з чим Господарським судом Одеської області було видано відповідний наказ.

09.09.2019 року Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області із заявою про видачу дублікату наказу та поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання (вх. № 2-4309/19).

В заяві заявник просив суд:

1. Видати дублікат наказу Господарського суду Одеської області від 26.11.2010 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 для пред`явлення до виконання з метою стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса на користь Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ боргу;

2. Поновити пропущений строк для пред`явлення до виконання наказу Господарського суду Одеської області від 26.11.2010 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса на користь Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ боргу.

Заява ґрунтується на таких обставинах:

- рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2010 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 на користь заявника грошові кошти були стягнуті солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН УКРАЇНА", м. Одеса та Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса;

- на виконання вказаного рішення Господарським судом Одеської області 26.11.2010 року було видано лише один наказ;

- зазначений наказ Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк, м. Київ пред`явило до виконання до виконавчої служби до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН УКРАЇНА", м. Одеса, за яким виконавчою службою 01.02.2011 року було відкрито відповідне виконавче провадження;

- Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк, м. Київ не зверталось до виконавчої служби з метою стягнення боргу за вищевказаним рішенням суду з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса, оскільки рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2012 року зазначену особу було припинено;

- станом на 04.09.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса так і не припинено, в зв`язку з чим, заявник має бажання звернутись до виконавчої служби з метою стягнення боргу за вищевказаним рішенням суду з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН МОТОРС", м. Одеса;

- заявник позбавлений такої можливості, оскільки наказ видано в одному екземплярі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.09.2019 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 (головуючий суддя Демешин О.А., судді Щавинська Ю.М., Гут С.Ф.) у задоволенні вищезазначеної заяви було відмовлено.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст. 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 1 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У ч. 1 ст. 6 Конвенції закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення від 19.03.1997 зі справи "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 зі справи "Шмалько проти України").

Підпунктом 19.4 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Господарський процесуальний кодекс України не надає права відмовити в задоволенні заяви про видачу дубліката наказу з мотивів її необґрунтованості та не зобов`язує стягувача наводити причини втрати наказу. За встановлення факту невиконання судового рішення видача дубліката наказу не порушує прав боржника та не покладає на нього додаткових зобов`язань, оскільки дублікат наказу має повністю відтворювати втрачений наказ, у тому числі містити й дату його видачі. Натомість, відсутність наказу у стягувача унеможливлює виконання рішення суду та порушує його права.

Водночас, обов`язковою умовою видачі дубліката наказу є втрата оригіналу наказу та звернення до суду із заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення його до виконання або його поновлення за рішенням суду.

Даної правової позиції дотримується Верховний Суд (постанови від 10.09.2018 року у справі № 5011-58/9614-2012, від 21.01.2019 року у справі № 916/215/15-г).

Зі змісту вищезазначених норм законодавства вбачається, що дублікат виконавчого листа може видаватись тільки у випадках втрати його оригіналу та в межах строку пред`явлення його до виконання.

При цьому, судова колегія зазначає, що дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка «Дублікат».

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою, заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.

Хоча законодавець не визначив вимог до форми та змісту заяви про видачу дубліката виконавчого листа, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй Постанові від 25.09.2015 року за № 8 «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» вказав, що заява про видачу дубліката виконавчого листа повинна містити необхідні відомості для вирішення питання видачі дубліката виконавчого листа. У таких заявах потрібно зазначати назви сторін виконавчого провадження, підстави для видачі дубліката виконавчого листа; посилання на докази, якими підтверджувались би втрата виконавчого листа.

Дублікат виконавчого листа видається на підставі ухвали суду і його зміст має повністю співпадати з оригіналом, тобто відповідати резолютивній частині рішення суду.

Так, з поданої Публічним акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ заяви вбачається, що на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2010 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 Господарським судом Одеської області 26.11.2010 року було видано лише один наказ, який Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк, м. Київ пред`явило до виконання до виконавчої служби до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "УРБАН УКРАЇНА", м. Одеса, за яким виконавчою службою 01.02.2011 року було відкрито відповідне виконавче провадження.

Тобто, заявник сам зазначає, що відповідний судовий наказ, дублікат якого він просить видати, було пред`явлено до виконання, в в`язку з чим, такий наказ не можна вважати втраченим, а тому підстави для видачі його дублікату відсутні.

При цьому посилання скаржника на те, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали керувався не діючими нормами права, а посилався на старі норми, оскільки зазначив, що нормами Господарського процесуального кодексу України, який був чинний на момент видачі наказу, не передбачалось можливість видачі наказу у декількох екземплярах в разі солідарного стягнення з двох або більше боржників, є безпідставними з огляду на таке.

Дійсно, наразі чинний Господарський процесуальний кодекс України передбачає, що якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів чи проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька наказів, у яких зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним (застосувати ч. 5 ст. 327 Господарського процесуального кодексу України).

Разом з тим зазначена норма може застосовуватись лише при видачі оригіналу відповідного наказу (наказів), при цьому, в такому випадку видаються накази не ідентичного змісту (як то відбувається при видачі дублікату), а різні за змістом з урахуванням конкретного стягувача та/або боржника чи конкретної частини рішення, яка має бути виконана. В такому випадку, видані накази не є дублікатами один одного, а кожен із них є оригіналом з іншим текстом.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення Конституційного Суду України від 05.04.2001 року № 3-рп/2001).

Зазначене спростовує посилання скаржника на те, що суд першої інстанції мав застосувати вказану норму закону та видати йому дублікат невтраченого наказу.

При цьому, як вірно зазначив сам же скаржник, відповідно до ч. 3 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України чинного на даний час, судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Тобто розглядаючи заяву Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ, подану вже після набрання чинності нової редакції кодексу, господарський суд повинен керуватись приписами саме нової редакції кодексу, яка можливість видачі дублікату наказу ставить в залежність від його втрати та меж строку його дії.

За таких обставин, встановивши, що видача дубліката виконавчого листа передбачена законодавством лише у разі його втрати в межах строку його дії, та встановивши відсутність в матеріалах справи належних доказів втрати оригінала виконавчого листа, при недоведеності заявником підстав для видачі дубліката наказу по даній справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви в цій частині.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції проігнорував клопотання Банку про розгляд справи за даною заявою провести в режимі відеоконференції, забезпечити участь представників Банку у судових засіданнях у режимі відеоконференції чим порушив права Банку, передбачені ст. 197 Господарського процесуального кодексу України, судовою колегією також не приймаються, оскільки приписами чинного процесуального кодексу не передбачено розгляд заяв про видачу дублікату судового наказу у судовому засіданні із викликом сторін.

Також не приймаються доводи скаржника щодо того, що з тексту оскаржуваної ухвали не зрозуміло, яку саме заяву розглядав суд, оскільки суд першої інстанції не вказує ані дати заяви Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», ані вихідний номер заяви, при цьому розглядає лише заяву «про видачу дублікату наказу», тоді як банк не подавав заяву «про видачу дублікату наказу», а подавав «Заяву про видачу дубліката наказу та поновлення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання» від 06.09.2019 року вх.№ 08/5872, оскільки за результатами розгляду вищезазначеної заяви суд прийняв дві ухвали, а саме: ухвалу від 12.09.2019 року, якою відмовив у видачі дублікату судового наказу та яка наразі є предметом апеляційного перегляду, та ухвалу від 17.09.2019 року, якою відмовив у поновленні строку для пред`явлення наказу до виконання, яка також скаржником оскаржена до Південно-західного апеляційного господарського суду та наразі колегією суддів залишена без руху.

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, які в основному повторюють доводи заяви, що були предметом дослідження судом першої інстанції, не ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, не підтверджуються належними доказами та є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м.Київ необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Одеської області від 12.09.2019 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк в собі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства ВіЕйБі Банк, м. Київ на ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.09.2019 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 12.09.2019 року у справі № 6-31-23/117-09-5040 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді С.І. Колоколов
А.І. Ярош