ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1831/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: Л.О. Будішевська, С.В. Таран,

розглянувши в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Одеської митниці ДФС

на рішення Господарського суду Одеської області від 03.09.2019 (суддя В.С. Петров, м. Одеса, повний текст рішення складено 09.09.2019)

у справі № 916/1831/19

за позовом Комунального підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго

до відповідача: Одеської митниці ДФС

про стягнення заборгованості в загальній сумі 43335,50 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Комунальне підприємство Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської митниці ДФС (далі також Митниця) про стягнення заборгованості в загальній сумі 43335,50 грн., з яких: 29046,37 грн. - пеня, 3958,08 грн. - 3% річних, 10331,05 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем умов договорів про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення № І-111-213/2018 та № І-111-71/2019 від 12.12.2018 та 10.04.2019 відповідно щодо здійснення своєчасної оплати за поставлену теплову енергію.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.09.2019 у справі №916/1831/19 позов задоволено частково: стягнуто з Одеської митниці ДФС на користь Комунального підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго пеню в сумі 29046,37 грн., 3% річних в сумі 3958,07 грн.; інфляційні втрати в сумі 10331,05 грн., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 1921,00 грн. й інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в сумі 132,60 грн. У задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано обґрунтованістю та підтвердженістю матеріалами справи позовних вимог. Однак, при перевірці наданого позивачем розрахунку суми 3% річних, нарахованих за несвоєчасну оплату вартості поставленої теплової енергії, місцевим господарським судом встановлено, що позивачем у своєму розрахунку вказана загальна сума 3% річних в розмірі 3958,08 грн., тоді як за перерахунком суду загальна сума 3% річних складає 3958,07 грн., тому судом стягнуто з відповідача 3% річних саме в розмірі 3958,07 грн.

Не погодившись із рішенням суду, Одеська митниця ДФС звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи. Так, Митниця зазначила, що місцевий господарський суд не врахував того, що у відповідності до положень пунктів 4.4. вказаних вище договорів підставою для здійснення замовником кінцевого розрахунку за спожиту послугу є платіжний документ та акт про обсяги споживання, який формується виконавцем. Проте, господарський суд не звернув уваги на те, що до позовної заяви не було додано належних та допустимих доказів на підтвердження дати отримання Одеською митницею ДФС платіжних документів № 683 від 28.02.2018, № 986 від 31.03.2018, № 1341 від 30.11.2018, № 1766 від 22.12.2018, № 323 від 13.02.2019, № 430 від 28.02.2019, № 720 від 29.03.2019, у зв`язку з чим неможливо встановити момент виникнення зобов`язання у Митниці. Крім того, апелянт зазначив, що затримка бюджетного фінансування Митниці є підставою для перенесення строків розрахунків, передбачених п. 4.4 договору, який у такому випадку має бути здійснений протягом 5 банківських днів з дати отримання відповідачем бюджетного призначення на фінансування відповідних послуг на свій реєстраційний рахунок, а тому у випадку відсутності у Митниці такого бюджетного призначення нарахування та стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат не здійснюється. Також, як зауважив скаржник, місцевий господарський суд в порушення ч.ч. 1-3 статті 50 ГПК України не задовольнив клопотання Митниці про залучення Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки судове рішення у цій справі вплине на її права та обов`язки. Одеська митниця ДФС також вказала, що витрати позивача в сумі 132,60 грн., а саме 45,20 грн. - за відправку позовної заяви з додатками до Одеської митниці ДФС, 45,20 грн. - за відправку позовної заяви з додатками до Господарського суду Одеської області та 42,20 грн. - за відправку до Одеської митниці ДФС відповіді на відзив, не відносяться до витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, а тому судом стягнуто ці витрати в порушення ч. 2 ст. 128 ГПК України.

Також в апеляційній скарзі Одеська митниця ДФС просила розгляд справи провести за участю представників скаржника, повідомивши Митницю про день, час та місце розгляду справи, проте у задоволенні даного клопотання було відмовлено ухвалою суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження від 07.10.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами ч. 10 ст. 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 2 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

12 грудня 2018 року між Комунальним підприємством Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (виконавець) та Одеською митницею ДФС (замовник) укладено договір № І-111-71/2019 про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення.

10 квітня 2019 року між названими сторонами укладено також договір № І-111-213/2018 про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення.

Згідно з п. 1.1 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 виконавець зобов`язується у 2018 році поставити замовникові послуги з теплопостачання за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, просп. Суворова, 10 за кодом ДК 021:2015-09320000-8 пара, гаряча вода та пов`язана продукція, (далі послуга) за лотом № 2, а замовник прийняти та оплатити послугу в строки, передбачені цим договором.

Пункт 1.1 договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 передбачає зобов`язання учасника у 2019 році надати замовнику послуги з виробництва, транспортування і постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення за кодом згідно ДК 021:2015 - 09320000-8 - пара, гаряча вода та пов`язана продукція (теплопостачання за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, просп. Суворова, 10) (далі - послуга) за Лотом 2, а замовник - прийняти та оплатити послугу в строки, передбачені цим договором.

Відповідно до п. 1.3 договорів № І-111-213/2018 від 12.12.2018 та № І-111-71/2019 від 10.04.2019 послуга постачається на об`єкти замовника за адресою: 68600, Україна, Одеська область, м. Ізмаїл, проспект Суворова, 10, (виробничий корпус, виробничо-господарський корпус, господарський корпус митного поста Ізмаїльський) в обсязі 166,0 Гкал - Лот 2 та 184,0 Гкал - Лот 2 відповідно за параметрами теплоносія на вході мереж замовника, які відповідають температурному графіку.

Обсяг закупівлі послуг може бути зменшений учасником залежно від реального фінансування видатків замовника за умови надання замовником письмової заяви про відмову від одержання послуги, що є предметом договору, за 30 діб до моменту припинення надання послуги, при наявності технічної можливості такого припинення (п.1.4 вказаних договорів).

У п.п. 3.1, 3.2 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 визначено, що сума договору становить 361274,10 грн., в т.ч. ПДВ 60212,35 грн. Вартість послуг, наданих учасником за цим договором, встановлюється у розмірі 2176,35 грн. за 1 Гкал з урахуванням ПДВ - 20% (двадцять відсотків). Сума цього договору може бути змінена за взаємною згодою сторін шляхом оформлення додаткової угоди.

У п.п. 3.1, 3.2 договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 передбачено, що сума договору становить 373076,92 грн., в т.ч. ПДВ - 62179,49 грн. Вартість послуг, наданих учасником за цим договором, встановлюється у розмірі 2027,592 грн. за 1 Гкал з урахуванням ПДВ - 20% (двадцять відсотків). Сума цього договору може бути змінена за взаємною згодою сторін шляхом оформлення додаткової угоди.

За умовами п. 4.1. вказаних договорів розрахунки за послугу здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. Вартість спожитої послуги визначається на підставі акта про обсяги споживання (додаток № 3 до цього договору) та рахунку на оплату.

Пунктами 4.4. вказаних договорів передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Розрахунки проводяться у грошовій формі відповідно до встановлених тарифів у такому порядку:

- до 20 числа розрахункового місяця 80 % очікуваної вартості надання послуги в поточному розрахунковому періоді;

- кінцевий розрахунок за спожиту послугу здійснюється замовником згідно платіжного документа, сформованого учасником, за мінусом оплаченої вартості в розрахунковому періоді. При непогодженні з сумою, зазначеної в платіжному документі, замовник зобов`язується впродовж терміну оплати повідомити про свої зауваження в письмовому вигляді і підтвердити їх документально. Повна вартість доставленої послуги в розрахунковому періоді оплачується не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим. Проведення розрахунків в межах бюджетного року, згідно положень даного договору, також можливе на умовах попередньої оплати на строк не більше шести місяців. Оформлення попередньої оплати здійснюється у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти № 117 від 23.04.2014 р.

У положеннях п. 4.5. вказаних договорів зазначено, що плата за послугу здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений в розділі 13 договору.

Згідно з п. 4.6. договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 у разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за надані послуги здійснюється протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання замовником бюджетного призначення на фінансування відповідних послуг на свій реєстраційний рахунок.

Відповідно до п. 5.1. договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 термін надання послуг за цим договором - до 31 грудня 2018 року включно. Початок та закінчення опалювального сезону визначається рішенням органу місцевого самоврядування.

Пунктом 5.1. договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 передбачено, що термін надання послуг за цим договором - до 31 грудня 2019 року включно. Початок та закінчення опалювального сезону визначається рішенням органу місцевого самоврядування.

Підпунктами 5.3.2., 5.3.3. пунктів 5.3 вказаних договорів визначено, що замовник зобов`язаний 28 числа кожного місяця (у лютому - 26 числа) надати виконавцю (учаснику) копію витягу з журналу обліку теплової енергії та теплоносія, також записи показань приладів, які реєструють параметри теплоносія за звітний місяць. У випадку, коли 28(26) число випадає на вихідний день, то покази обліку фіксуються у перший робочий день після 28(26) числа. У разі відмови виконавця (учасника) у прийомі копії витягу з журналу обліку показань, що розцінюється, як неподання замовником зазначеної документації, виконавець (учасник) зобов`язаний у триденний термін повідомити замовника у письмовій формі про причини відмови. Покази засобів обліку на звітну дату фіксуються представниками обох сторін, та оформлюються Актом про обсяги спожитої теплової енергії (додаток № 3 до цього договору) у двох примірниках, по одному для кожної із сторін.

У пп. 6.1.1. п. 6.1 вказаних договорів сторони погодили, що виконавець (учасник) має право отримувати від замовника плату за надану послугу своєчасно та в повному обсязі.

Умовами пп. 6.4.1. п. 6.4. договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 передбачено, що замовник зобов`язується вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію, при цьому п. 4.6. договору не змінює порядок та строки розрахунку, встановлені п.п. 4.4. даного договору.

Згідно з пп. 6.4.1. п. 6.4. договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 передбачено, що замовник зобов`язується вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов цього договору.

У п.п 7.7.12 п. 7.7. вказаних договорів визначено, що за порушення строку розрахунку згідно з п. 4.4. договорів замовник зобов`язується оплатити виконавцю (учаснику), крім суми заборгованості пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

У разі відмови замовника оплачувати за спожиті послуги у добровільному порядку заборгованість стягується в судовому порядку (п. 7.9 вказаних договорів).

Відповідно до п. 9.3 вказаних договорів строк, у межах якого замовник або виконавець (учасник) можуть звернутись до суду з вимогами про захист своїх прав за цим договором, складає три роки (строк позовної давності), в тому числі щодо застосування заходів відповідальності, передбачених цим договором та/або законодавством України, за невиконання/неналежне виконання умов договору.

У п. 10.1 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 зазначено, що договір набуває чинності з дати його підписання сторонами, але у плані взаємовідносин, відповідно до п. 3. ст. 631 Цивільного кодексу України, діє з 01 січня 2018 року і до 31 грудня 2018 року включно, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань.

У п. 10.1 договору № І-111-71/2019 від 10.04.2019 вказано, що договір набуває чинності з дати його підписання сторонами, але у плані взаємовідносин, відповідно до п. 3. ст. 631 Цивільного кодексу України, діє з 01 лютого 2019 року і до 31 грудня 2019 року включно, а в частині розрахунків - до повного виконання зобов`язань. Дія цього договору може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Згідно з пунктами 11.1 вказаних договорів зміни в договір вносяться за згодою сторін.

Розділом 12 вказаних договорів сторони передбачили, що невід`ємною частиною цих договорів є:

Додаток №1 - Перелік об`єктів та характеристика теплопостачання.

Додаток № 2 - Обсяги теплового навантаження та теплоспоживання.

Додаток № 3 - Акт про обсяги спожитої теплової енергії.

Додаток № 4 - Схема теплових мереж, що знаходиться на балансі замовника.

Додаток № 5 - Акт розмежування балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності Сторін.

Додаток № 6 - Відомість обліку теплової енергії.

Сторонами до зазначених договорів підписано Додатки №1 - Перелік об`єктів та характеристика теплопостачання; Додатки № 2 - Обсяги теплового навантаження та теплоспоживання; Додатки № 3 - Акт про обсяги спожитої теплової енергії; Додатки № 4 - Схема теплових мереж, що знаходиться на балансі замовника; Додатки № 5 - Акт розмежування балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності Сторін; Додатки - Відомість обліку теплової енергії.

31.01.2019 між Комунальним підприємством Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго (виконавець) та Одеською митницею ДФС (замовник) укладено Додаткову угоду № 1/2 до договору № І-111-71/2019 про закупівлю за державні кошти послуг з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії у вигляді гарячої води для опалення від 12.12.2018, п. 1 якої сторони визначили, що сума угоди до договору не перевищує 20% від суми, визначеної у договорі, укладеному у попередньому році і складає 72254,82 грн., в т.ч. ПДВ 12042,47 грн.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Частиною 6 ст. 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

У силу ч. 1 ст. 277 Господарського кодексу України абоненти користуються енергією з додержанням правил користування енергією відповідного виду, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ч. 6 ст. 19 Закону України Про теплопостачання передбачено, що споживач повинен щомісячно сплачувати теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

За приписами ч. 3 ст. 24, ч. 2, ст. 25 Закону України Про теплопостачання основними обов`язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації зобов`язані: забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів; здійснювати перерахунок за спожиту теплову енергію із споживачами з урахуванням авансового платежу та показань приладів комерційного обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду.

Пунктом 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007, визначено, що розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межою балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показань вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.

За положеннями ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

На виконання умов вказаних вище договорів позивачем у період з лютого 2018 року по квітень 2019 року здійснювалася поставка теплової енергії на об`єкти відповідача згідно з актами-фактурами № від 28.02.2018 на суму 37760,21 грн. (в т.ч. ПДВ 6293,37 грн.), № від 31.03.2018 на суму 78749,06 грн. (в т.ч. ПДВ 13124,84 грн.), № від 30.11.2018 на суму 8593,78 грн. (в т.ч. ПДВ 1432,30 грн.), № від 22.12.2018 на суму 81796,87 грн. (в т.ч. ПДВ 13632,81 грн.), № від 13.02.2019 на суму 79683,47 грн. (в т.ч. ПДВ 13280,58 грн.), № від 28.02.2019 на суму 59508,36 грн. (в т.ч. ПДВ 9918,06 грн.), № від 29.03.2019 на суму 40606,76 грн. (в т.ч. ПДВ 6767,79 грн.). Всього позивачем було поставлено відповідачу протягом вказаного періоду теплову енергію на загальну суму 386698,51 грн.

Через несвоєчасну оплату відповідачем отриманої теплової енергії, поставленої позивачем з лютого 2018 року по квітень 2019 року, останнім відповідно до п. 7.7.12 договорів було нараховано пеню в загальному розмірі 29046,37 грн., а також 3% річних від простроченої суми в загальному розмірі 3958,08 грн. та інфляційні втрати в розмірі 10331,05 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення пені за прострочення оплати за поставлену теплову енергію в розмірі 29046,37 грн. слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У силу ч. 1 ст. 546 цього Кодексу виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

В силу ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як передбачено пп. 7.7.12 п. 7.7. вказаних договорів, за порушення строку розрахунку згідно з п. 4.4. договору замовник зобов`язується оплатити виконавцю (учаснику), крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

У п. 9.3 вказаних договорів сторони домовились, що строк, у межах якого замовник або виконавець (учасник) можуть звернутись до суду з вимогами про захист своїх прав за цим договором, складає три роки (строк позовної давності), в тому числі щодо застосування заходів відповідальності, передбачених цим договором та/або законодавством України, за невиконання/неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання є день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язань за вказаними вище договорами щодо здійснення оплати за поставлену теплову енергію позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 29046,37 грн. за період з 16.03.2018 по 10.05.2019, розрахунки якої додано до позову.

Оскільки розрахунок пені є арифметично правильним, то вимога про стягнення з відповідача 29046,37 грн. пені є обґрунтованою та вірно задоволена місцевим господарським судом.

Стосовно нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат необхідно вказати наступне.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних, нарахованої за несвоєчасну оплату вартості поставленої теплової енергії в розмірі 3958,08 грн., місцевим господарським судом вірно встановлено, що правильною є загальна сума 3% річних - 3958,07 грн., яка і стягнута судом.

При перевірці здійсненого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань за порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленої теплової енергії в розмірі 10331,05 грн. встановлено, що вказаний розрахунок здійснено позивачем вірно, тому вказана сума інфляційних втрат правильно стягнута судом з відповідача.

Враховуючи вищевикладене, Господарський суд Одеської області дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, про те, що позовні вимоги Комунального підприємства Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, проте підлягають частковому задоволенню з огляду на невірне зазначення загальної суми 3% річних.

Доводи Одеської митниці ДФС стосовно ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження дати отримання відповідачем платіжних документів № 683 від 28.02.2018, № 986 від 31.03.2018, № 1341 від 30.11.2018, № 1766 від 22.12.2018, № 323 від 13.02.2019, № 430 від 28.02.2019, № 720 від 29.03.2019, у зв`язку з чим неможливо встановити момент виникнення зобов`язання у Митниці, місцевий господарський суд обґрунтовано не прийняв до уваги з огляду на наступне.

Так, за умовами вказаних договорів остаточний розрахунок здійснюється замовником (учасником) не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим. При цьому дані договори не передбачають обов`язку КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго здійснити вручення або відправлення відповідного платіжного документа, а передбачають лише обов`язок КП Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго сформувати такий платіжний документ.

За приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Більш того, обов`язок відповідача з оплати за постачання теплової енергії згідно умов договору не пов`язаний з моментом отримання відповідачем платіжного документа. Відповідач, будучи обізнаним про наявність у нього обов`язку з оплати за теплову енергію не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим, повинен був самостійно здійснювати контроль щодо розрахунку належної до сплати суми.

Твердження відповідача про те, що в силу п. 4.6 договору № І-111-213/2018 від 12.12.2018 затримка бюджетного фінансування Одеської митниці ДФС є підставою для перенесення строків розрахунків, передбачених пунктом 4.4 договору, судом до уваги не приймаються судовою колегією до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.

Згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 218 ГК України).

Частиною 1 статті 229 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Отже, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, тому у випадках порушення грошового зобов`язання не приймаються до уваги доводи боржника про неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Крім того, вказаний пп. 4.6 договору необхідно розглядати в поєднанні з п.п. 6.4.1. вказаного договору, за яким замовник зобов`язався вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію, при цьому положення п. 4.6. договору не змінюють порядок та строки розрахунку, встановлені п.п 4.4. договору.

Посилання скаржника на те, що місцевий господарський суд в порушення ч.ч. 1-3 статті 50 ГПК України не задовольнив клопотання Митниці про залучення Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про відмову в задоволенні вказаного клопотання представника відповідача, оскільки останнім не доведено, що рішення в даній справі буде впливати на права та обов`язки Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

Доводи Одеської митниці ДФС про те, що витрати позивача в сумі 132,60 грн. не відносяться до витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, а тому судом стягнуто ці витрати в порушення ч. 2 ст. 128 ГПК України, спростовуються наступним.

Як вбачається із матеріалів справи, в якості понесення позивачем судових витрат на направлення процесуальних документів заявником до суду надані наступні докази: - накладна № 300 від 27.06.2019 на суму 45,20 грн. та фіскальний чек від 27.06.2019 на суму 45,20 грн. про направлення Одеській митниці ДФС позовної заяви з додатками; - накладна 197 від 27.06.20149 на суму 45,20 грн. та фіскальний чек від 27.06.2019 на суму 45,20 грн. про направлення до господарського суду Одеської області позовної заяви з додатками; - накладна № 012 від 05.08.2019 на суму 42,20 грн. та фіскальний чек від 05.08.2019 на суму 42,20 грн. про направлення Одеській митниці ДФС відповіді на відзив.

Згідно з ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч. 2 ст. 128 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За таких обставин та з огляду на наведені положення ГПК України місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в загальній сумі 132,60 грн.

Аналогічна правова позиція щодо віднесення вказаних витрат до таких, що пов`язані з розглядом справи, наведена в постанові Верховного Суду від 21.06.2019 у справі № 910/10126/18.

Відтак, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновку місцевого господарського суд про наявність підстав для часткового задоволення позову у даній справі.

Враховуючи викладене, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення у даному випадку відсутні.

Згідно із ст.129 ГПК України витрати скаржника зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської митниці ДФС залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 03.09.2019 у справі №916/1831/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя С.В. Таран