РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.12.2019Справа № 910/13565/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичак О.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Машинобудівний завод "Квік"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 103 506,29 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Машинобудівний завод "Квік" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 103 506,29 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконання відповідачем зобов`язання за рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2019 у справі №910/14042/18 у період з 15.10.2018 по 04.09.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.10.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13565/19. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

04.11.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову, зазначає, що період нарахування інфляційних втрат та 3% річних має становити з 16.10.2018 по 29.08.2019, а не з 15.10.2019 по 04.09.2019, як визначено позивачем, оскільки позивачем вже було нараховано 3% річних та інфляційні втрати на 15.10.2018, а також з огляду на те, що кошти були стягнуті саме 29.08.2019.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» (далі - замовник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квік-2006» (далі - виконавець, позивач) укладено Договір на надання послуг з ремонту вузлів тягового приводу електровозів № ПЗ/Т-171953/НЮ (далі - Договір), за умовами якого, виконавець приймає на себе зобов`язання щодо надання послуг з ремонту вузлів тягового приводу електровозів, переданих замовником виконавцю, згідно правил ремонту.

Обсяги та ціни послуг з ремонту вузлів тягового приводу електровозів визначені у Додатку № 1 до Договору.

Замовник зобов`язаний прийняти та оплатити послуги, надані виконавцем (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору ціна послуг з ремонту вузлів тягового приводу електровозів визначається згідно Додатку № 1 «Обсяги та ціни послуг з ремонту вузлів тягового приводу електровозів». Для перевірки застосованої у Додатку № 1 вартості послуг з ремонту надаються планово-розрахункові калькуляції з розшифровками по статтях витрат (матеріалів, трудомісткості робіт, основної та додаткової заробітної плати та ін.).

Згідно з п. 3.2 Договору сума договору складає 913 500 грн., ПДВ - 182 700 грн. Разом з ПДВ - 1 096 200 грн.

Пунктом 3.3 Договору узгоджено, що ціна даного Договору може бути зменшена за згодою сторін.

За умовами п. 4.1 Договору розрахунки за надання послуг з вузлів тягового приводу електровозів проводяться замовником протягом тридцяти банківських днів з моменту підписання акту приймання-передачі наданих послуг з ремонту вузлів та агрегатів локомотивів в депо, що оформлюється протягом 5 календарних днів від дати надходження вузлів і агрегатів тягового рухомого складу в депо та надання рахунків на оплату, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця.

Відповідно до умов цього Договору виконавець приймає на себе зобов`язання щодо надання послуг з ремонту вузлів тягового приводу електровозів в обсязі КР2, переданого замовником виконавцю, згідно правил ремонту в умовах заводу (п. 5.1 Договору).

У відповідності до п. 5.2 Договору послуги з ремонту тягового приводу електровозів надаються в терміни відповідно Додатку № 2.

Пунктом 6.1 Договору визначено, що виконавець зобов`язується надати послуги з ремонту вузлів тягового приводу електровозів в обсягах згідно Додатку № 1 до даного Договору, відповідно з правилами ремонту та конструкторської документації і в термін, що встановлений графіком подачі в ремонт та видачі з ремонту Додатку № 2, який є невід`ємною частиною даного Договору.

Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017, а в частині розрахунків до повного виконання (п. 11.1 Договору).

Додатком № 1 до Договору сторонами узгоджено обсяги та ціни ремонту електричного та механічного обладнання тепловозів, відповідно до якого, загальна вартість послуг з ремонту складає 1 096 200 грн.

Додатком № 2 до Договору сторонами узгоджено графік подачі для надання послуг та випуску після надання послуг з ремонту, відповідно до якого, дата подані в ремонт вузлів і агрегатів - грудень 2017 року, дата видачі з ремонту вузлів і агрегатів - грудень 2017.

Додатком № 3 та Додатком № 4 до Договору сторонами погоджено гарантійні терміни на послуги з ремонту та Положення про порядок подані в ремонт і видачі з ремонту рухомого складу, затвердженого наказом Міністерства транспорту України № 261 від 22.04.2002 відповідно.

У жовтні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-виробнича компанія «Квік-2006» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 1 282 143,05 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2019 у справі № 910/14042/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Квік-2006" заборгованість в розмірі 1 096 200 грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 44 354 грн. 61 коп., 3% річних в розмірі 21 893 грн. 97 коп., пеню в розмірі 92 981 грн. 78 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 18 858 грн. 55 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23 872 грн. 00 коп., в іншій частині позову відмовлено.

Позивач зазначає, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" обов`язок за Договором в частині сплати коштів виконало лише 04.09.2019, в зв`язку з чим, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 29 282,05 грн. за період 15.10.2018 до 04.09.2019 та інфляційні втрати в розмірі 74 224,24 грн. за період з 15.10.2018 до 04.09.2019.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.01.2019 у справі № 910/14042/18, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2019 позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Квік-2006" заборгованість в розмірі 1 096 200 грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 44 354 грн. 61 коп., 3% річних в розмірі 21 893 грн. 97 коп., пеню в розмірі 92 981 грн. 78 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 18 858 грн. 55 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23 872 грн. 00 коп., в іншій частині позову відмовлено.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» п. 72 «В. Оцінка Суду»).

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача, яке виникло за Договором, по сплаті позивачу вартості наданих послуг у розмірі 1 096 200 грн. підтверджується рішенням Господарського суду м. Києва від 21.01.2019 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Як слідує з матеріалів справи, грошові кошти у розмірі 1 096 200 грн. списані з рахунку боржника - 29.08.2019, та перераховані на рахунок стягувача в процесі примусового виконання рішення Печерським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києва - 04.09.2019.

Водночас, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18, моментом фактичного виконання судового рішення є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби.

Відтак, враховуючи наведений правовий висновок, рішення Господарського суду міста Києва від 21.01.2019 у справі № 910/14042/18 виконано 29.08.2019.

Суд зазначає, що відповідно до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11.

В свою чергу, щодо вимог про стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Разом з цим, прострочення грошового зобов`язання відповідачем у жовтні 2018 року заявлено за термін, який становить менше місяця, у зв`язку з чим, здійснивши перерахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати в розмірі 54 659,63 грн.

В свою чергу, здійснивши перерахунок 3% річних, враховуючи, що як встановлено судом, грошове зобов`язання зі сплати коштів у розмірі 1 096 200 грн. за Договором виконано в примусовому порядку 29.08.2019, а також, оскільки позивачем не заперечно доводи відповідача щодо здійснення подвійного нарахування 3% річних на суму заборгованості на дату - 15.10.2018, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних у розмірі 28 651,36 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.01.2019 у справі № 19/64/2012/5003, від 05.01.2019 у справі № 906/194/18, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18.

У якості понесених витрат позивач надав суду Договір про надання правової допомоги № 80 від 26.09.2019, укладений між позивачем та адвокатом Хілько А.С., Детальний опис робіт (наданих послуг) та здійснених витрат виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у справі на суму 5 000 грн., Акт приймання-передачі наданих послуг від 27.09.2019 на суму 5 000 грн., рахунок-фактуру № 8001 від 26.09.2019 на суму 5 000 грн. та платіжне доручення № 6947 від 27.09.2019 на суму 5 000 грн.

Таким чином, враховуючи наявні докази понесення позивачем реальних витрат, як вартості адвокатських витрат, суд задовольняє вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу адвоката, у відповідності до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код: 40075815) в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства " Українська залізниця " (01601, м. Київ, вулиця Лисенка, будинок 6; ідентифікаційний код: 40081221) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Квік-2006" (69123, м. Запоріжжя, вул. Василя Стуса, будинок 8А; ідентифікаційний код: 38284929) інфляційні втрати у розмірі 54 659 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот п`ятдесят дев`ять) грн. 63 коп., 3% річних в розмірі 28 651 (двадцять вісім тисяч шістсот п`ятдесят одна) грн. 36 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536 (одна тисяч п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.М. Спичак