ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1733/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

за участю представників учасників справи:

від Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Еліткомсервіс, м. Чорноморськ Одеської області не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 року, м. Одеса, суддя Мостепаненко Ю.І., повний текст рішення складено 22.10.2019 року

у справі № 916/1733/19

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Еліткомсервіс, м.Чорноморськ Одеської області

про стягнення 266 635 грн. 03 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В червні 2019 року Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Еліткомсервіс, м. Чорноморськ Одеської області, в якій просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Еліткомсервіс, м. Чорноморськ Одеської області на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ борг у загальній сумі 266 635 грн. 03 коп., в тому числі: 122 279 грн. 10 коп. суми основної заборгованості, 44 850 грн. 22 коп. пені, 17 511 грн. 99 коп. 3% річних, 81 993 грн. 72 коп. інфляційних втрат, а також просив суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на виконання укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу від 21.12.2015 року № 3219/16-ТЕ-23 позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 299 405 грн. 63 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, проте відповідач, в порушення умов укладеного договору, оплату здійснював несвоєчасно, при цьому, на момент звернення до суду сума простроченого та несплаченого основного боргу складає 122 279 грн. 10 коп., на яку позивачем також було нараховано інфляційні втрати, 3 % річних та пеню.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 року у справі №916/1733/19 (суддя Мостепаненко Ю.І.) позов Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Еліткомсервіс, м. Чорноморськ Одеської області задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Еліткомсервіс, м. Чорноморськ Одеської області на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ 122 279 грн. 10 коп. основної заборгованості, 44 850 грн. 22 коп. пені, 17 511 грн. 99 коп. 3% річних, 71 116 грн. 66 коп. інфляційних витрат та 3 836 грн. 37 коп. витрат по сплаті судового збору, в решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості, а також нарахованої позивачем суми пені та 3 % річних, в частині стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем було неправильно здійснено розрахунок, в зв`язку з чим, здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних нарахувань, суд першої інстанції задовольнив зазначені вимоги частково.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 року у справі № 916/1733/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 10 877 грн. 06 коп. скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ щодо стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 10 877 грн. 06 коп., у стягненні яких було відмовлено, задовольнити, а також відшкодувати скаржнику за рахунок відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 10 877 грн. 06 коп. Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції було помилково здійснено перерахунок інфляційних втрат з урахуванням сукупного індексу інфляції за період прострочення, який становить 1.316, при цьому, суд не навів аргументів, чому саме такий сукупний індекс інфляції використовує в своєму розрахунку.

Із посиланням на постанову Верховного Суду від 24.01.2018 року у справі №910/24266/16 та Лист Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97-р, скаржник зазначає, що вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція). Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. Індекс інфляції розраховується шляхом перемноження індексів інфляції за весь період.

Скаржник зазначає, що використовує методику розрахунку інфляційних втрат у відповідності до положень Листа Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97-р, та здійснює розрахунок суми інфляційних нарахувань шляхом перемноження суми боргу з урахуванням інфляційних нарахувань попередніх періодів на індекс інфляції за поточний місяць. При цьому правомірність саме такого способу обрахунку, на думку скаржника, пояснюється тим, що нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, відповідно, нарахування інфляційних втрат за наступний період обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця.

Скаржник зазначає, що аналогічна правова позиція є у постановах Верховного суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18, від 04.12.2018 року по справі № 913/63/18, від 17.07.2018 року у справі № 904/10242/17.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2019 року за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 року у справі № 916/1733/19 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до судового розгляду.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судове засідання представники учасників справи не з`явились, будь-яких клопотань до суду апеляційної інстанції не надали, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення та роздруківка з сайту Укрпошти про вручення ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття та призначення справи до розгляду.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 року у справі № 916/1733/19 в оскаржуваній частині є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

21.12.2015 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ (Постачальник), правонаступником якого є позивач у справі, та Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія Еліткомсервіс, м.Чорноморськ Одеської області (Споживач) було укладено Договір постачання природного газу № 3219/16-ТЕ-23, відповідно до п. 1.1. кого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язався його прийняти та оплатити на умовах цього договору.

Згідно із п. 1.2 Договору природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

За умовами п. 1.3. Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 29.01.2016 року № 2) за цим договором може бути поставлений газ власного видобутку (газ, видобутий на території України) та/або імпортований газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00, ввезений Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на митну територію України).

Умовами п. 6.1. Договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пп. 6 п. 7.2. Договору Споживач зобов`язався своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (п. 8.1. Договору).

Згідно з п. 8.2. Договору, у разі невиконання Споживачем п. 6.1. Договору, він зобов`язується оплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу.

Розділом 12 Договору передбачено, що він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації природного газу з 01.01.2016 року до 31.03.2016 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Протягом січня-лютого 2016 року позивачем відповідачу було поставлено природний газ на загальну суму 299 405 грн. 63 коп., на підтвердження чого між сторонами у справі було складено 31.01.2016 року акт приймання-передачі природного газу у січні 2016 року на суму 189 381 грн. 81 коп. та 29.02.2016 року акт приймання-передачі природного газу у лютому 2016 року на суму 110 023 грн. 82 коп.

Зазначені акти в добровільному порядку підписано сторонами та скріплено печатками останніх без заперечень та зауважень.

При цьому, відповідач за отриманий протягом січня лютого 2016 року природний газ, розрахувався лише частково на загальну суму 177 126 грн. 53 коп., на підтвердження чого позивачем надано довідку по платіжних операціях Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Еліткомсервіс, м. Чорноморськ Одеської області за період з 01.01.2016 року по 28.02.2019 року.

Заборгованість в сумі 122 279 грн. 10 коп. залишилась несплаченою, в зв`язку з чим Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ звернулось до суду з даним позовом, в якому просило стягнути з відповідача суму основної заборгованості, а також нараховані на неї пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Передбачене законом (ст. 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Судом першої інстанції було встановлено, та сторонами не оспорюється, що на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 299 405 грн. 63 коп., при цьому відповідачем отриманий природний газ було оплачено лише частково, а саме, на суму 177 126 грн. 53 коп., в зв`язку з чим станом на момент звернення до суду заборгованість відповідача за Договором постачання природного газу від 21.12.2015 року № 3219/16-ТЕ-23 складала 122 279 грн. 10 коп.

При цьому оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не у строк, визначений Договором, чим порушував умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 6.1. Договору.

Здійснивши перевірку розрахунку заявленої до стягнення пені та 3 % річних, суд першої інстанції дійшов висновку, що він здійснений з дотриманням норм чинного законодавства, в зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги в цій частині повністю.

Скаржником вищезазначені обставини не оскаржуються, в зв`язку з чим судовою колегією апеляційного суду рішення місцевого господарського суду в цій частині не перевіряється, оскільки суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, фактично скаржник оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 10 877 грн. 06 коп. (які були нараховані позивачем за заборгованістю саме за лютий 2016 року), оскільки в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що розрахунок нарахованих позивачем інфляційних втрат за заборгованістю за січень 2016 року є правомірним, а розрахунок інфляційних втрат за заборгованістю за лютий 2016 року здійснено позивачем помилково, з урахуванням кінцевих дат, визначених позивачем, з огляду на що оскаржуване рішення суду переглядається в апеляційному порядку лише в частині правомірності розрахунку інфляційних втрат, розрахованих позивачем та судом за заборгованістю за лютий 2016 року.

Судова колегія, перевіривши заявлений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за заборгованістю за лютий 2016 року та зроблений судом першої інстанції перерахунок, дійшла висновку про обґрунтованість розрахунку, здійсненого судом, з огляду на наступне.

Інфляційні нарахування це збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов`язання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в зв`язку з неналежним виконанням грошового зобов`язання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобов`язання протягом місяця. Причому саме визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця. Якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.

При цьому, при зверненні до суду з такими вимогами, саме позивач самостійно обирає як суму боргу, так і період нарахування інфляційних (прострочку боржника), оскільки це відноситься до предмету позову, і ці суми та дати можуть не співпадати з повною сумою боргу та повним періодом прострочки. Це є правом кредитора, а суд тільки перевіряє обґрунтованість наданого розрахунку та його відповідність як нормам права, так і конкретним фактичним обставинам кожної справи.

Так, в даному випадку, з наданого позивачем розрахунку (а.с. 16) вбачається, що інфляційні нарахування ним здійснені на суму боргу 110 023 грн. 82 коп. (неоплачений відповідачем отриманий природний газ в лютому 2016 року за актом приймання-передачі від 29.02.2016 року).

Останнім днем оплати за фактично переданий природний газ в лютому 2016 року, відповідно до п. 6.1. укладеного між сторонами Договору, було 14.03.2016 року. При цьому, як було встановлено судом першої інстанції та не сторонами не оскаржується, отриманий за актом приймання-передачі від 29.02.2016 року природний газ на загальну суму 110 023 грн. 82 коп. відповідачем взагалі оплачений не був.

Тобто, на момент звернення до суду заборгованість з оплати отриманого природного газу за лютий 2016 року продовжувала існувати, з огляду на що, позивач мав право самостійно визначити, за який саме період існування заборгованості він нараховує на таку заборгованість інфляційні втрати.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з тексту позовної заяви, саме в наданому позивачем розрахунку (а.с. 16) позивач детально самостійно вказав період прострочення за вищевказаною заборгованістю з 15.03.2016 року (що є вірним з огляду на кінцевий термін оплати визначений договором) по 31.03.2018 року, та з огляду на зазначений період інфляційні втрати дійсно, як то вірно зазначено судом першої інстанції, складають 34 754 грн. 31 коп.

При цьому, як вбачається з цього ж розрахунку інфляційні втрати на суму 45 631 грн. 37 коп. позивач розрахував не з визначеного ним же самим періоду прострочки боржника, а застосувавши сукупний індекс інфляції за період квітень 2016 року березень 2019 року. Отже різниця заявленої до стягнення та обрахованої судом першої інстанції суми інфляційних втрат виникла через обрання позивачем та судом першої інстанції різних сукупних індексів інфляції, при цьому суд першої інстанції зробив перерахунок з конкретних дат існування заборгованості боржника, визначених позивачем самостійно у детальному розрахунку, наданому ним суду. Ані в тексті позовної заяви, ані в розрахунку позивача будь-які інші періоди позивачем зазначені не були, а матеріали справи не містять будь-яких заяв чи клопотань позивача з визначеним іншим періодом нарахування інфляційних в цій частині.

Таким чином, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань за визначений ним самостійно період прострочки оплати відповідачем отриманого в лютому 2016 року природного газу тільки на суму 34 754 грн. 31 коп. з відмовою в іншій частині цих позовних вимог в зв`язку з помилковістю розрахунку.

При цьому посилання скаржника на те, що судом першої інстанції було помилково взято сукупний індекс інфляції 1.316 та нараховано інфляційні втрати за якоюсь іншою методикою, ані ж позивачем, судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки як вже зазначалось вище, розбіжності у сумах, нарахованих позивачем та судом виникли саме через невірно вказаний ним сукупний індекс інфляції (по березень 2019 року), тоді як період прострочки ним взято тільки по березень 2018 року, а не через обрання іншої методики такого нарахування.

Крім того, в самій апеляційній скарзі, роз`яснюючи методику нарахування інфляційних втрат, скаржник знову повторює свою помилку, оскільки вказує період існування заборгованості « 15.03.2016-31.03.2018», проте перемножуючи суму заборгованості на індекс інфляції, бере вже не сукупний індекс інфляції за вказаний ним період, а за період «04.2016-03.2019», який у якості періоду прострочки боржника самим позивачем визначений не був.

З огляду на що, посилання скаржника на те, що нарахування інфляційних втрат за наступний період обґрунтовано здійснено позивачем з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, як і посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18 та інші є необґрунтованими, оскільки в даному випадку сума боргу за лютий 2016 року утворилась 15.03.2016 року та взагалі не погашалась відповідачем, тобто існувала весь період прострочення незмінною, в зв`язку з чим, будь-яких попередніх або наступних періодів прострочення в даному випадку взагалі не існує.

Разом з тим, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити, що нарахування інфляційних втрат з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, яке на думку скаржника є єдиним вірним методом розрахунку інфляційних втрат на суму боргу, яка протягом її існування зменшувалась шляхом часткового погашення, є помилковим, з огляду на таке.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання .

Відповідно до Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, наданих у листі Верховного Суду України №62-97р від 03 квітня 1997 року, визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду.

Відповідно до пункту 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу, не обтяжена будь-якими додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж.

Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць, у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Аналогічний висновок щодо обґрунтованості нарахування втрат від інфляції лише на суму основного боргу викладено у постановах Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №914/712/16, від 08.05.2018 у справі № 924/669/17, від 21.05.2019 року у справі №916/2889/13.

Незважаючи на те, що дійсно інфляційні витрати є збільшенням суми основного боргу в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, входять до складу грошового зобов`язання, оскільки для їх застосування не потрібна вина відповідача (існують об`єктивні процеси в державі з обігом грошових коштів), але все ж таки законодавець розмістив норми ст. 625 Цивільного кодексу України у главі 51, як правові наслідки порушення боржником зобов`язання у вигляді застосування до нього такого виду виключної відповідальності.

Тобто, здійснення нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, є помилковим, оскільки фактично, за таких умов, здійснюється нарахування «інфляції на інфляцію», а отже, має місце подвійна відповідальність особи, яка прострочила виконання грошового зобов`язання, що не відповідає приписам ст. 61 Конституції України, яка передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зазначена стаття Конституції закріплює загальновизнаний принцип права «Non bis in idem» (двічі за одне і те саме не карають), що забороняє притягати особу (в т.ч. юридичну, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 30.05.2001 року № 7-рп/2001 у справі про відповідальність юридичних осіб) щонайменше двічі до юридичної відповідальності одного виду (цивільно-правової, кримінальної, адміністративної, дисциплінарної тощо) за одне й те саме правопорушення (цивільно-правовий делікт, злочин, адміністративне або дисциплінарне правопорушення).

При цьому, обираючи вищезазначений порядок нарахування інфляційних втрат на суму заборгованості, яка в процесі її існування змінюється, шляхом часткового погашення, кредитор намагається притягнути боржника не тільки до «подвійної відповідальності» за одне правопорушення (в даному випадку прострочення заборгованості), така відповідальність множиться в залежності від кількості здійснених боржником часткових сплат, оскільки кожного разу, кредитор від загальної суми боргу, яка проіснувала певний період часу, віднімає сплачену боржником суму та на залишок нараховує інфляційні втрати, при цьому не враховуючи, що частина боргу, яка взагалі не була погашена боржником чи була погашена останньою, вже була включена у залишок заборгованості за кожний попередній період. Крім того, при застосуванні саме такого розрахунку відбувається штучне збільшення грошових сум, які заявляє до стягнення позивач.

До того ж, всі посилання позивача на порядок розрахунку таких витрат, його обгрунтуванням, в тому числі і Рекомендаціями Верховного суду України 1997 року (яка не змінилася за ці роки, з огляду на довголітню стабільну і незмінну судову практику у всій державі, відсутність правового висновку Верховного Суду про відступ від правової позиції в цій частині) є вірними, окрім єдиної вищезазначеної позиції і його розрахунки в іншій частині, зокрема, той, що був предметом апеляційного перегляду, є вірним та таким, що відповідає вищевказаному порядку. Слід зазначити, що позивач наділений правом при зверненні до суду з позовом про стягнення боргових зобов`язань самостійно визначати розмір боргу, період прострочки боржника, при цьому не змінюючи на власний розсуд існуючий порядок нарахування інфляційних втрат.

Доводи позивача щодо існування конкретних декількох постанов Верховного Суду щодо нібито іншого правового висновку в цій частині судовою колегією розглянуті і не прийняті до уваги, виходячи з наступного.

При розгляді спорів про стягнення грошових коштів, у кожній окремій справі існує свій конкретний розрахунок, який заявляється до суду позивачем, виходячи з конкретних обставин справи, тому такі розрахунки не можуть бути аналогічними або ідентичними для застосування у інших справах.

Так, у справі № 905/600/18, на яку посилається скаржник, та в якій із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено: «Розглядаючи дану справу № 905/600/18 та відмовляючи ПАТ НАК Нафтогаз України в позові в частині стягненні інфляційних втрат у сумі 931 521,49 грн., судами першої та апеляційної інстанцій помилково не враховано зазначені вище вимоги закону та того, що заборгованість за природний газ станом на лютий 2017 вже існувала, інфляційні втрати за лютий 2017 нараховані на суму основного боргу і стягнуті за рішенням Господарського суду Донецької області від 20.04.2017 у справі № 905/822/15, яке набрало законної сили, а тому об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з лютого 2017 по січень 2018 /за поставками січня та лютого 2015/ обґрунтовано здійснено позивачем у сумі 3030012,22 грн.( 1721070,69 грн поставка січня 2015 на суму 8013208,46 грн.; і у сумі 1308941,53 поставка лютого 2015 на суму 6850232,48 грн.), з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання».

Тобто, у вказаній справі вищезазначені висновки були зроблені з урахуванням того, що в межах справи, що розглядалась, позивач звернувся з позовом про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на основний борг за природний газ, який був стягнутий за судовим рішенням у іншій справі.

Крім того, необхідно зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/600/18, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 22.05.2018 року у справі №915/533/16, від 08.11.2019 року у справі №127/15/672/16-ц Верховним Судом досліджувались різні обставини припинення зобов`язань боржника в зв`язку або з прийняттям судом рішення про розстрочку або відстрочку виконання рішення, або в зв`язку із застосуванням строку позовної давності тощо, проте порядок нарахування інфляційних втрат на заборгованість, який застосовується на теперішній час судами всіх інстанцій, не був змінений і, як вже зазначалося раніше, відступу від правового висновку в цій частині зроблено не було.

До того ж, в рамках справи № 916/190/18 Великою Палатою розрахунок заборгованості відповідача, не перевірявся, саме в зв`язку з чим справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначені обставини свідчать про те, що рішення, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги під час розгляду справи №916/1733/19, оскільки висновки у вищезазначених постановах Верховного Суду зроблені, виходячи з кардинально інших обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги в цих справах. Крім того, всі ці посилання зроблені тільки по відношенню до розрахунків позивача у справах, в яких він приймає участь тільки в якості позивача, а не відповідача, тоді як існуючий порядок застосування норм ст. 625 Цивільного кодексу України і розрахунок інфляційних без штучного збільшення розміру боргу шляхом розрахунку «інфляційних на інфляційні» проводиться практично у кожній справі про стягнення судами боргів за грошовими зобов`язаннями, втому числі, і по тим справам, де позивач є відповідачем. Це є порушенням принципу господарського судочинства, закріпленого в нормах ст. 2 Господарського процесуального кодексу України щодо рівності всіх учасників перед законом і судом.

Слід зазначити, що по даній справі саме позивач припустився помилки в розрахунку, не виправив її належним чином, при цьому частково оскаржив рішення суду першої інстанції не з тих підстав, які були прийняті судом до уваги, а в іншій частині рішення суду не оскаржене, відсутні обов`язкові підстави, передбачені нормами ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування або зміни судового рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги, тому суд апеляційної інстанції не переглядає в апеляційному порядку обгрунтованість та правомірність розрахунків позивача за інші періоди прострочки виконання відповідачем ого договірного грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що в оскаржуваній частині рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 року у справі № 916/1733/19 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 року у справі № 916/1733/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 17.10.2019 року у справі № 916/1733/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 02.12.2019 року.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош