ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" грудня 2019 р. Справа№ 911/984/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Козир Т.П.
суддів: Коробенка Г.П.
Яковлєва М.Л.

при секретарі Вага В.В.
за участю представників сторін:
прокурор: Ганенко І.С. за посвідченням від 28.12.2018;
від позивача 1: Ковальчук Д.В. за довіреністю від 11.01.2019;
від позивача 2: Ковальчук Д.В. в порядку самопредставництва юр.особи;
від відповідача: Кудлацька-Тишко В.В. за ордером від 22.10.2019;
від третьої особи: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону
на рішення Господарського суду Київської області від 11.07.2019 (повний текст складено 23.07.2019) та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 25.07.2019 (повний текст складено 02.08.2019)
у справі №911/984/19 (суддя Лилак Т.Д.)
за позовом Заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах:
1) Міністерство оборони України;
2) Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква
до Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство"
за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Військову частину НОМЕР_1
про заборону ведення лісового господарства, використання лісового фонду на землях Міністерства оборони України,

УСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року Заступник військового прокурора Білоцерківського гарнізону (далі - прокурор) звернувся у Господарський суд Київської області в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах - Міністерства оборони України (далі позивач 1) та Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква (далі позивач 2, КЕВ м. Біла Церква) до Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" (далі відповідач, ДП "Білоцеркцівський лісгосп"), у якому просив суд заборонити відповідачу ведення лісового господарства та використання лісового фонду на земельній ділянці Міністерства оборони України загальною площею 3557,6426 га, з кадастровим номером :03:001:0015, що належить на праві постійного користування квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква.
Позовні вимоги мотивовані тим, що вказані земельні ділянки належать до земель оброни, право ведення лісового господарства у лісах на землях оборони та використання лісових ресурсів мають постійні лісокористувачі Міністерства оброни України, однак відповідач порушує права постійного землекористувача (позивача 2) та здійснює ведення лісового господарства і використання лісового фонду на вказаній земельній ділянці, на які знаходяться лісові квартали №№24-29, що закріплені за структурним підрозділом відповідача Білоцерківським лісництвом.
Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що він є спеціалізованим державним лісогосподарським підприємством, з 1963 року йому було надано у постійне користування земельні лісові ділянки загальною площею 438 га, у тому числі і спірні земельні ділянки, які відповідачем використовуються за цільовим призначенням - ведення лісового господарства, при цьому прокурором не надано доказів використання позивачем 2 спірної земельної ділянки.
Рішенням Господарського суду Київської області від 11 липня 2019 року у позові відмовлено.
Додатковим рішенням Господарського суду Київської області від 25 липня 2019 року стягнуто з військової прокурори Білоцерківського гарнізону на користь Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" 10240 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 472 грн. поштових витрат.
Не погоджуючись з прийнятими рішеннями суду, Заступник військового прокурора Білоцерківського гарнізону звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувані рішення і додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суд прийшов до помилкового висновку щодо невикористання спірної земельної ділянки; земельна ділянка площею 437га, яка розташована в урочищі 438 га в урочищі "Вороничі" перебуває у складі земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні позивача 2; лісова ділянка, на яку відповідачем розроблено проект організації та ведення лісового господарства, накладається на спірну земельну ділянку; при ухваленні додаткового рішення не враховано, що відповідач до відзиву не додавав попереднього розрахунку суми витрат, крім того, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача, а не прокурора.
Відповідач і третя особа були належним чином повідомлені про розгляд справи, представників у судове засідання не направили.
Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників відповідача і третьої особи.
Прокурор та представник позивачів у судовому засіданні підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі, просили її задовольнити, скасувати рішення і додаткове рішення, та задовольнити позов прокурора.
Заслухавши пояснення прокурора та представника позивачів, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до державного акту від 06.12.1978 серія Б №027573, виданого виконавчим комітетом Білоцерківської районної ради депутатів трудящих, земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0015 площею 3557,6426 га, розташована на території Триліської сільської ради Фастівського району Київської області, належить на праві постійного користування квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква.
За доводами прокурора, вказана земельна ділянка загальною площею 3557,6426 га належить до земель Міністерства оборони України та відповідно до наказу начальника Білоцерківського гарнізону від 18.12.2018 №16 використовується військовою частиною НОМЕР_1 та КЕВ м. Біла Церква за призначенням та відповідно до п. 5.13 Положення про організацію квартирно-екплуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03.07.2013 №448 та Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаціної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.12.2011 №795, перебуває на обліку в КЕВ м. Біла Церква.
Прокурор стверджує, що на вказаній земельній ділянці зростає ліс та державне підприємство "Білоцерківське лісове господарство" здійснює ведення лісового господарства та використання лісового фонду на вказаній земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:0015 площею 3557,6426 га, на якій знаходиться лісові квартали №№24-29, що закріплені за структурним підрозділом відповідача Білоцерківським лісництвом.
Прокурор вважає діяльність ДП "Білоцеркцівський лісгосп" такою, що підлягає забороні.
В обґрунтування вказаних доводів прокурор посилається на те, що відповідно до Земельного кодексу України, Закону України "Про використання земель оборони", Закону України "Про оборону України", Закону України "Про збройні Сили України", земельна ділянка :03:001:0015 площею 3557,6426 га належить до земель оборони, постійного користування якої є КЕВ м. Біла Церква.
Також прокурор зазначив, що право ведення лісового господарства у лісах на землях оборони та використання лісових ресурсів мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України згідно ст. 101 Лісового кодексу України.
Охорона, захист, використання та відтворення лісів на землях оборони проводяться спеціалізованими лісогосподарськими підрозділами з урахуванням режиму цих територій в порядку, встановленому Законом України "Про використання земель оборони".
Відповідно до Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, під військовими частинами слід розуміти - частини, які входять до складу з`єднань, окремі частини, кораблі, установи, військово-навчальні заклади, об`єкти та організації Збройних Сил України, які ведуть своє господарство, а також адміністративно-господарські частини, відділення, відділи, управління та інші господарські підрозділи, органи військового управління відповідних рівнів, на які покладено завдання щодо матеріального та технічного забезпечення діяльності цих органів та їх особовому складу.
Отже, КЕВ м. Біла Церква та військова частина НОМЕР_1 входять до сфери управління Міністерства оборони України та є органами управління закріпленого за ними майном.
Відповідно до ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони", військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Таким чином, за доводами прокурора, Законом України "Про використання земель оборони" не передбачено можливість набуття юридичними особами, які не є військовими частинами в розумінні статті 1 цього Закону, права вести лісове господарство на землях оборони.
Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" дозволяється господарська діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.
Відповідно до п.п. 1.1 Положення про порядок ведення лісового господарства у лісах, що знаходяться на землях, наданих для потреб оборони, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.01.1997 № 22, ліси на землях, наданих для потреб оборони, є частиною лісового фонду України.
Згідно цього Положення право вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України, до яких Відповідач не належить.
Нормами статті 10 Закону України "Про оборону України" передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань. Міністерство оборони України здійснює, зокрема, управління переданим Міністерством оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
Таким чином, ДП "Білоцерківське лісове господарство" не входить до сфери відання Міністерства оборони України, а тому не має права здійснювати ведення лісового господарства та використання лісового фонду на землях оборони.
Враховуючи вищевикладене, заступник військового прокурора Білоцерківського гарнізону звернувся до суду з вимогою заборони ведення лісового господарства та використання лісового фонду, у зв`язку з тим, що дії Відповідача порушують права постійного землекористувача - КЕВ м. Біла Церква та створюють перешкоди у використанні земель оборони за цільовим призначенням.
Державне підприємство "Білоцерківське лісове господарство", заперечуючи проти позову у повному обсязі, посилалось на те, що згідно Статуту підприємства, затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 25.11.2016 № 415, підприємство створене з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.
Згідно статі 17 Лісового кодексу України підприємство є постійним користувачем лісових ресурсів, що знаходяться на землях державної власності.
Відповідач зазначає, що право постійного користування відповідача земельними лісовими ділянками, зокрема, спірною земельною ділянкою, підтверджується:
- копією проекту організації та розвитку лісового господарства Білоцерківського лісгоспзагу Київського обласного управління лісового господарства і лісозаготовок (1963-1964 р.р.) інв. № 54, з якого вбачається, що за Білоцерківським лісництвом закріплено урочище "Вороничі" площею 438 га;
- копією проекту організації і розвитку лісового господарства Білоцерківського лісгоспзагу Київського обласного управління лісового господарства і лісозаготовок Мінлісгоспу УРСР, 1974 рік, том І, інв. 168 та актом від 04 липня 1973 року, який міститься у складі документації, за підписом заступника інженера-землевпорядника Фастівського району В.Скорина, старшого інженера лісового господарства Білоцерківського лісгоспзагу П.Мартиненка. начальника лісовпорядкувальної партії Української експедиції І.Реви. В акті від 04 липня 1973 року зазначено, що станом на дату його складання по земельному балансу Фастівського району Київської області площа Держлісфопду Білоцерківського лісгоспзагу на території району складає 437 (чотириста тридцять сім) га, в тому числі по Білоцерківському лісництву (ур. Вороничі) - 437 га.
За даними лісовпорядкування 1963 року, площа Держлісфонду Білоцерківського лісгоспзагу в межах району складала 438 га. Площа зменшилася на 1 га за рахунок уточнення і ув`язки площ із земельним балансом району. Межі Держлісфонду Білоцерківського лісгоспзагу з іншими суміжними землекористувачами району погоджені.
- копією проекту організації і розвитку лісового господарства Білоцерківського лісгоспзагу Київської області Міністерства лісового господарства Української РСР, 1983 рік, том 1, книга 1, інв. № 167 та актом від 28 лютого 1983 року, який міститься у складі документації, за підписом головного інженера-землевпорядника Міндель 11.1. представника лісовпорядкування Бублік В.І., головного лісничого лісгоспзагу КучерявогоА.Є. В акті від 28 лютого 1983 року зазначено, що на дату його складання по земельному балансу Фастівського району Київської області площа Білоцерківського лісгоспзагу в межах району складає 437 га. По даним лісовпорядкування 1973 року площа лісгоспзагу в межах району також була рівною 437 га. Таким чином, погоджена й прийнята площа Білоцерківського лісгоспзагу на території Фастівського району складає 437 га;
- копією проекту організації і розвитку лісового господарства Білоцерківського держлісгоспу Київського державного лісогосподарського об`єднання "Київліс", 1994 рік, том І, книга 1, інв. № 50;
- копією проекту організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, 2015 рік, (інв. № 144);
-копією планшету № II, лісовлаштування 1950-51 р.р.;
-копією планшету № 2, 1960 рік;
-копією планшету № 2, лісовпорядкування 1993 р.;
-копією планшету № 2 лісовпорядкування 2003 р.
Вказує, що за даними лісовпорядкування площа земель лісового фонду ДП "Білоцерківський лісгосп" на території Малополовецької сільської ради Фастівського району становить 437 га, що відповідає даним управління Держземагенства у Фастівському районі, що підтверджується копією листа ВО "Укрдержліспроект" від 26.04.2019 року № 220.
Згідно державної статистичної звітності з кількісного обліку земель Фастівського району (форми №№ 6-зем, 2-зем) станом на 01.07.2014 року за ДП "Білоцерківське лісове господарство" обліковуються земельні ділянки: 437,0000га (432,0000 га - ліси та інші лісовкриті площі; 1,0000 га - забудовані землі; га - відкриті землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом; га - води) на території Малополовецької сільської ради (за межами населеного пункту), що підтверджується копією довідки про кількісні характеристики земельної ділянки, розподілення земель між власниками і користувачами від 15.10.2014 року № 3146.
Відповідач вважає, що на підставі вищезазначених документів у нього виникло право на користування лісовими угіддями на спірній земельній ділянці.
Також зауважив, що маючи належним чином закріплене (оформлене) право постійного користування вказаною земельною ділянкою площею 437,0000 га, ДП "Білоцерківський лісгосп" використовує її за цільовим призначенням - веденням лісового господарства, що підтверджується копією листа підприємства від 26.03.2019 року № 184, який додав позивач до позовної заяви. До листа додавалися: таксаційний опис земельних ділянок лісового фонду Білоцерківського лісництва за станом на 01.01.2015 року (квартали 24-29) на 27 аркушах; викопіювання з плану лісових насаджень Білоцерківського лісництва (квартали 24-29) на 1 аркуші: лісорубні квитки за 2017-2019 роки на 13 аркушах; матеріали відводів за 2017-2019 роки на 79 аркушах, що підтверджує використання території лісового урочища "Вороничі" Білоцерківського лісництва (квартали 24-29) в 2017-1019 роках саме ДП "Білоцерківський лісгосп".
Як вбачається з наказу начальника Білоцерківського гарнізону від 18.12.2018 року №16, земельна ділянка площею 3557,6426 га, адреса розташування: Фастівський район, Великополовецьке, закріплена наступним чином: 1689,6426 га - А 2167, 1868 га - КЕВ. Однак, в обґрунтування позовних вимог позивачем не надано документацію із землеустрою на спірну земельну ділянку, яка б доводила, що вона знаходиться у користуванні КЕВ, а також доказів, які б підтверджували фактичне використання КЕВ спірної земельної ділянки. Листами, які додаються до позовної заяви, а саме: в/ч А2167 від 29 березня 2019 року № 1/65/150/30, КЕВ м. Біла Церква від 22.03.2019 року №2/178. КЕВ м. Біла Церква від 27.03.2019 № 2/195 спростовується використання КЕВ м. Біла Церква спірної земельної ділянки.
Враховуючи недоведеність позивачем, що спірна земельна ділянка лісового фонду на території Малополовецької сільської ради Фастівського району площею 437 га Міністерства оборони України належить на праві постійного користування квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква, відповідач вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Заперечуючи проти вказаних доводів, позивачі посилались на те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів виникнення у ДП "Білоцерківське лісове господарство" права користування спірною земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0015 відповідно до державного акту від 06.12.1978 серія Б №027573, земельна ділянка площею 3557,6 га, розташована на території Фастівського району Київської області, надана Білоцерківській КЕЧ району (Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква правонаступник) в постійне користування.
У подальшому в порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України "Про Державний земельний кадастр", Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква поновлено правовстановлюючі документи на земельну ділянку площею 3557,6 га, що розташована на території Фастівського району Київської області.
На замовлення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква в 2014 році розроблено технічну документацію із землеустрою на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Після винесення меж земельної ділянки в натуру, площа земельної ділянки була уточнена та склала 3557,426 га. 25.10.2017 проведено державну реєстрацію земельної ділянки та присвоєно кадастровий номер :03:001:0015, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця) - Триліська сільська рада Фастівського району Київської області, вказане підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 від 25.10.2017 року.
03.10.2018 року здійснено державну реєстрацію іншого речового права - право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0015, правокористувач - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, вказане підтверджується витягом з ДРРРНМ від 08.10.2018 №140624798.
Також звертав увагу суду на те, що лісова ділянка, на яку відповідачем розроблено проект організації та ведення лісового господарства, накладається на земельну ділянку площею 3557,426 га з кадастровим номером :03:001:0015, яка перебуває в постійному користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, що підтверджується викопіюванням з публічної кадастрової карти.
Земельна ділянка площею 3557,426 га з кадастровим номером :03:001:0015 входить до складу земель оборони, цільове призначення - для розміщення та постійної діяльності інших, створених відповідно до законів України, військових формувань.
За вказаних обставин позивачі вважали, що відповідачем не доведено право на користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0015, а викладені в відзиві обставини є такими, що не відповідають дійсності, тому просили позов задовольнити в повному обсязі.
Прокурор, також заперечуючи проти доводів відповідача, посилався на те, що право постійного користування земельною ділянкою площею 438 га, яка розташована в урочищі "Вороничі" Фастівського району Київської області, підтверджується копіями проектів організації та розвитку лісового господарства.
Однак, вказані документи можуть бути лише передумовою виникнення права користування земельною ділянкою у ДП Білоцерківське лісове господарство", оскільки відповідачем не подано належних та допустимих доказів виникнення у ДП "Білоцерківське лісове господарство" права користування спірною земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0015.
Разом з тим, відповідно до державного акту від 06.12.1978 серія Б №027573, виданого виконавчим комітетом Білоцерківської районної ради депутатів трудящих, земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0015 площею 3557, 6426 га, розташована на території Триліської сільської ради Фастівського району Київської області, на праві постійного користування належить квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква. Вказане також підтверджується витягом з ДРРРНМ від 08.10.2018 №140624798.
За вказаних обставин прокурор вважав, що відповідачем не доведено право на користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0015, а викладені в відзиві обставини є такими, що не відповідають дійсності.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо їх безпідставності і необґрунтованості, оскільки прокурором і позивачами не надано належних і допустимих доказів ведення відповідачем лісового господарства та використання лісового фонду на спірній земельній ділянці.
Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Щодо права прокурора на звернення до суду із даним позовом, апеляційний господарський суд виходить з наступного.
Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка корелюється з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постановах Верховного Суду, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, а також у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 926/03/18, від 23.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 01.11.2018 у справі №910/18770/17, від 06.02.2019 у справі №927/246/18, від 23.01.2019 у справі №920/331/18 містяться висновки, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Прокурор, в обґрунтування підстав представництва, посилався на те, що навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування, через вирубку лісів ДП "Білоцерківський лісгосп" на земельній ділянці, які належать до земель оборони та безпосередньо використовуються для розміщення та діяльності військової частини НОМЕР_1 , яка є землекористувачем, заподіюється шкода у вигляді позбавлення можливості виконувати свої завдання за призначенням, у зв`язку з чим порушуються оборонні інтереси держави.
Уповноважені органи, будучи обізнані про порушення інтересів держави (понад рік) шляхом використання лісового фонду на землях оборони та використання земель не за цільовим призначенням, до суду з вимого заборонити ведення лісового господарства не звертаються.
У зв`язку з чим військовою прокуратурою Білоцерківського гарнізону на адресу Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління направлено лист, за результатами розгляду якого винних у допущенні вказаних порушень осіб притягнуто до відповідальності.
Зважаючи на те, що уповноважені органи Міністерство оборони України та КЕВ м. Біла Церква неналежно здійснюють свої функції щодо захисту інтересів держави, до суду з позовом про заборону ведення лісового господарства та використання лісового фонду на землях оборони не звертаються, заступник військового прокурора Білоцерківського гарнізону самостійно звертається до суду за захистом інтересів держави, оскільки захист потребують реальні державні інтереси та майно держави.
Листами від 26.03.2019 за №№2-1458 вих. 19 та 2-1459 вих.19 військовою прокуратурою Білоцерківського гарнізону на виконання ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" направлено повідомлення на адресу Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква щодо звернення із позовною заявою до суду для захисту в їх особі інтересів держави.
Отже, як вбачається з матеріалів справи та зі змісту позовної заяви, зазначеного предмета спору, характеру спірних правовідносин, прокурор навів достатньо суджень і обґрунтувань для звернення до суду за захистом інтересів держави в особі позивачів та, відповідно, розгляду його позовних вимог по суті.
Щодо суті позовних вимог, то апеляційний господарський суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, за змістом статей 3, 15, 16 ЦК України, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17.
Враховуючи, що предметом позову є заборона ведення лісового господарства, використання лісового фонду на землях Міністерства оборони України, слід зазначити наступне.
Як вірно встановив суд першої інстанції, відповідно до державного акту від 06.12.1978 серія Б №027573 виданого виконавчим комітетом Білоцерківської районної ради депутатів трудящих, земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0015 площею 3557,6426 га, розташована на території Триліської сільської ради Фастівського району Київської області, належить на праві постійного користування квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква.
Державний акт від 06.12.1978 серія Б №027573 на право постійного користування, виданий Білоцерківській квартирно-експлуатаційній частині, на даний час є чинним.
Вищевказана земельна ділянки загальною площею 3557,6426 га належить до земель Міністерства оборони України та відповідно до наказу начальника Білоцерківського гарнізону від 18.12.2018 №16 використовується військовою частиною НОМЕР_1 та КЕВ м. Біла Церква за призначенням та відповідно до п.5.13 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03.07.2013 № 448 та Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 22.12.2011 №795, перебуває на обліку в КЕВ м. Біла Церква.
За приписами статті 77 Земельного кодексу України (далі ЗК України), землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Правові засади і порядок використання земель оборони визначається Законом України від 27.11.2003 за № 1345-IV "Про використання земель оборони".
Так, ст.1 вказаного Закону визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Частина 1 ст. 2 зазначеного Закону встановлює, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Відповідно до ст. 101 ЗК України, ліси, розташовані на землях оборони, призначені для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону. Охорона, захист, використання та відтворення лісів на землях оборони проводяться спеціалізованими лісогосподарськими підрозділами з урахуванням режиму цих територій в порядку, встановленому Законом України "Про використання земель оборони", цим Кодексом та іншими актами законодавства.
За приписами ст. 10 Закону України "Про оборону України", Міністерство оборони України, зокрема, здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
Відповідно Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України", Господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.
За приписами Положення про порядок ведення лісового господарства у лісах, що знаходяться на землях, наданих для потреб оборони, затвердженого наказом Міністерства оборони України №22 від 21.01.1997, право вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України.
Згідно зі ст. 4 ЗУ "Про використання земель оборони", військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Тобто, право вести лісове господарство у лісах на землях оборони та використовувати лісові ресурси мають постійні лісокористувачі Міністерства оборони України.
Як зазначалось вище, за військовою частиною НОМЕР_1 та КЕВ м. Біла Церква закріплено земельна ділянка площею 3557,6426 га, що підтверджується наказом від 18.12.2018 №16.
Частиною 1 ст. 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Статтею 95 ЗК України встановлено, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Прокурор, в обґрунтування позову, посилається на статтю 152 ЗК України; відповідно до пункту б) частини 3 вказаної статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Відповідно до частини 2 цієї статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодуванням завданих збитків.
Таким чином, положення даної статті гарантують право власника земельної ділянки вимагати усунення порушень його права на землю, у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, що існував до порушення.
В обґрунтування порушення права позивачів на спірну земельну ділянку прокурор посилався на те, що відповідач за відсутності права постійного користування впродовж 2017-2019 років здійснював порубки на земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:0015 площею 3557,6426 га, розташованій на території Триліської сільської ради Фастівського району Київської області, яка на праві постійного користування належить квартирно-експлуатаційному відділу м. Біла Церква.
В якості доказу вирубки лісів прокурор посилався на лісорубні квитки за період з 2017 по 2019 на проведення заходів з формування та оздоровлення лісів, відповідно до завдань на відповідний рік.
Згідно виданих лісорубних квитків на території повинні були проводиться санітарно - оздоровчі заходи (рубка дерев), а саме, вибіркові санітарні рубки, очистка лісу та інша господарська рубка, які були включені до завдань.
Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 69 Лісового кодексу України право на проведення рубок надає спеціальний дозвіл лісорубний квиток.
Відповідно до Закону України "Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності" від 19.05.2011, лісорубний квиток віднесений до дозвільного документа.
Таким чином, суд першої інстанції зробив юридично правильний висновок про те, що видані ДП "Білоцерківське лісове господарство" лісорубні квитки є по своїй суті документами, які надають право на заготівлю деревини, та не можуть підтверджувати факт її заготівлі, а інші докази, які б підтверджували фактичну вирубку відповідачем дерев на земельній ділянці з кадастровим номером :03:001:0015 площею 3557,6426 га, у матеріалах справи відсутні.
З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурором та позивачами не доведено обставин, які б підтверджували порушення прав позивачів відповідачем, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо додаткового рішення суду про стягнення судових витрат, то апеляційний господарський суд виходить з наступного.
Після прийняття рішення представником відповідача була подана заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Військової прокуратури Білоцерківського гарнізону на користь Державного підприємства "Білоцерківське лісове господарство" понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 240 грн. та поштових витрат у розмірі 472,00 грн., а всього 10 712,00 грн.
Прокурор, заперечуючи проти вказаної заяви, як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, посилався на те, що відповідачем разом з відзивом не було подано попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла чи очікувала понести у зв`язку з розглядом справи, а вимога щодо стягнення судових витрат повинна стосуватись Міністерства оборони України як позивача, а не військової прокуратури Білоцерківського гарнізону.
Відповідно до ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У відзиві на позовну заяву, який був поданий до суду 08.05.2019 року, відповідач ДП "Білоцерківське лісове господарство" зазначило, що докази понесення відповідачем судових витрат будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення.
Вступну та резолютивну частини рішення було проголошено в судовому засіданні 11.07.2019 року, а відповідно до відбитку календарного штампу відділення поштового зв`язку, заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Військової прокуратури Білоцерківського гарнізону на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу з доказами таких витрат надіслано відповідачем до суду 15.07.2019 року, отже, заява подана в межах строків.
Дослідивши подані позивачем акти про надані послуги, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому заявлені витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у повному обсязі. Крім цього, витрати, понесені на оплату поштових відправлень, в яких направлялись заяви та клопотання разом з додатковими документами, після відкриття провадження у справі, сума яких становить 472,00 грн., також є судовими витратами.
Щодо доводів прокурора про відсутність попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, то відсутність вказаного розрахунку не позбавляє сторону права на відшкодування фактично понесених нею судових витрат.
Твердження прокурора про те, що вимога щодо стягнення судових витрат повинна стосуватись Міністерства оборони України як позивача, а не військової прокуратури Білоцерківського гарнізону, є безпідставними, оскільки з позовом до господарського суду зверталась саме Військова прокуратура Білоцерківського гарнізону, тобто, розгляд справи, та, відповідно, витрати, пов`язані з її розглядом, були зумовлені саме діями Заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону, тому суд з урахуванням ст. 129 ГПК України, судові витрати, понесені відповідачем, підлягають стягненню саме з Військової прокуратури Білоцерківського гарнізону.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення та додаткового рішення господарського суду першої інстанції.
Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення та додаткове рішення Господарського суду Київської області законні та обґрунтовані, отже, підстави для їх скасування відсутні.
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 11 липня 2019 року та додаткове рішення Господарського суду Київської області від 25 липня 2019 року без змін.
2. Справу повернути до Господарського суду Київської області.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 09.12.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

М.Л. Яковлєв