ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.19 Справа № 917/1416/19

Господарський суд Полтавської області у складі судді Сіроша Д. М., за участю секретаря судового засідання Бойченко Л. О., розглянув у порядку загального позовного провадження справу за позовом

Заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру до

1. Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області,

2. Фермерського господарства "ВЕЕТ"

про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди землі та повернення земельних ділянок

за участю представників сторін:

від прокуратури: Марченко О. А, посвідчення № 043523 від 22.06.2016

від позивача Прудка І. О, довіреність № 22-28-0.17-23/72-19 від 22.01.2019

від відповідача1: Псьол Є. А., посвідчення № 66 від 27.05.2019

від відповідача 2: Коваленко О. В., посвідчення № 002269 від 10.10.2018

Обставини справи: Заступник керівника Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, Фермерського господарства "ВЕЕТ", в якій просить:

1. Визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру (Держземагенства) у Полтавській області про надання дозволів ОСОБА_2 на розроблення документації із землеустрою земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, а саме:

- від 04.08.2014 №2020-сг;

- від 04.08.2014 № 2017-сг;

- від 04.08.2014 № 2018-сг;

- від 04.08.2014 № 2019-сг;

- від 04.08.2014 №2022-сг;

- від 04.08.2014 № 2021-сг;

- від 04.08.2014 № 2015-сг;

2. Визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру (Держземагенства) у Полтавській області про надання ОСОБА_2 в оренду земель сільськогосподарського призначення державної власності із земель запасу для ведення фермерського господарства, а саме:

- від 22.12.2014 №5762-СГ;

- від 22.12.2014 № 5760-СГ;

- від 22.12.2014 № 5765-СГ;

- від 22.12.2014 № 5758-СГ;

- від 22.12.2014 № 5759-СГ;

- від 22.12.2014 № 5757-СГ;

- від 22.12.2014 № 5761-СГ;

3. Визнати недійсними 7 договорів оренди земельних ділянок загальною площею 199,9919 га, укладених між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_2 , а саме:

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 62,4434 га, кадастровий номер :00:004:0384, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 15,2764 га, кадастровий номер :00:004:0385, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 20,3775 га, кадастровий номер :00:004:0387, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 24,3836 га, кадастровий номер :00:004:0388, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 58,4196 га, кадастровий номер :00:004:0389, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 8, 9504 га, кадастровий номер :00:004:0390, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 10,1410 га, кадастровий номер :00:004:0391, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

5. Повернути земельні ділянки загальною площею 199,9919 га у користування держави, а саме:

земельну ділянку площею 62,4434 га, кадастровий номер :00:004:0384, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області;

земельну ділянку площею 15,2764 га, кадастровий номер :00:004:0385, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області;

земельну ділянку площею 20,3775 га, кадастровий номер :00:004:0387, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області;

земельну ділянку площею 24,3836 га, кадастровий номер :00:004:0388, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області;

земельну ділянку площею 58,4196 га, кадастровий номер :00:004:0389, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області;

земельну ділянку площею 8,9504 га, кадастровий номер :00:004:0390, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області;

земельну ділянку площею 10,1410 га, кадастровий номер :00:004:0391, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області.

В обгартування позову позивач посилається на те, що спірні накази прийнято, а договори оренди землі укладено з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про фермерське господарство".

Відповідач 1 у відзиві на позов (вх. № 10310) проти позову заперечив, посилався на те, що у Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області не було правових підстав для відмови у задоволенні заяв про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки громадянином ОСОБА_2 дотримано всіх вимог законодавства.

Також зазначає, що Головне управління Держгеокадастру діяло в межах своєї компетенції та без порушень вимог чинного законодавства.

Відповідач 2 у відзиві на позов (вх. № 106167 від 02.10.2019) проти позову заперечив, посилався на недоведеність прокурором порушення вимог чинного законодавства Головним управлінням Держгеокадастру під час видачі спірних наказів та наданні у строкове користування ОСОБА_2 земельних ділянок.

Ухвалою від 19.08.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання у справі на 02.10.2019 10:20.

19.10.2019 від відповідача 1 надійшло клопотання про залишення позову без розгляду (вх. № 10910).

Суд відмовив у задоволенні зазначеного клопотання.

Відповідач 2 подав заяву про застосування строків позовної давності (вх. № 11486 від 23.10.2019).

Ухвалою від 22.10.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 11:20 19.11.2019.

13.11.2019 від відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою палатою Верховного суду справи № 912/2385/18.

Суд відмовляє в задоволенні зазначеного клопотання, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою об`єднаною палатою, Великою палатою Верховного Суду.

Відповідно до частини 3 статті 195 Господарського процесуального кодексу України, провадження у праві на стадії розгляду справи по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1 - 3 частини 1 статті 227 та пункту 1 частини 1 статті 228 цього кодексу.

Отже зупинити провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 7 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України, можливо лише на стадії підготовчого провадження.

Відповідачем 1 не обґрунтована неможливість подання зазначеного клопотання на стадії підготовчого провадження.

Відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів.

Після закінчення розгляду справи в судовому засіданні, відповідно до частини 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказами Головного управління Держгеокадастру (Держземагенства) у Полтавській області ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2, паспорт серія НОМЕР_2 ІІІМ ) надано 7 дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо 7 земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, а саме:

- від 04.08.2014 № 2020-сг;

- від 04.08.2014 № 2017-сг;

- від 04.08.2014 № 2018-сг;

- від 04.08.2014 № 2019-сг;

- від 04.08.2014 № 2022-сг;

- від 04.08.2014 №2021-сг;

- від 04.08.2014 № 2015-сг.

В подальшому, за результатами розгляду 7 клопотань ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , паспорт серія НОМЕР_2 ІГІН НОМЕР_3 ) про надання земельних ділянок з метою ведення фермерського господарства наказами Головного управління Держгеокадастру (Держземагенства) у Полтавській області, далі по тексту ГУ Держгеокадастру у Полтавській області:

- від 22.12.2014 № 5762-СГ;

- від 22.12.2014 № 5760-СГ;

- від 22.12.2014 № 5765-СГ;

- від 22.12.2014 № 5758-СГ;

- від 22.12.2014 № 5759-СГ;

- від 22.12.2014 № 5757-СГ;

- від 22.12.2014 № 5761-СГ передано ОСОБА_2 в оренду для ведення фермерського господарства 7 земельних ділянок загальною площею 199,9919 га, які розташовані за межами населеного пункту Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області.

Зазначені накази ГУ Держгеокадастру у Полтавській області прийнятті на підставі клопотань та доданих до них документів ОСОБА_2 .

У подальшому, на підставі наказів ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_2 укладено 7 договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства загальною площею 199,9919 га, які розташовані за межами населеного пункту Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області, а саме: від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 62,4434 га, кадастровий номер :00:004:0384, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 15,2764 га, кадастровий номер :00:004:0385, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 20,3775 га, кадастровий номер :00:004:0387, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 24,3836 га, кадастровий номер :00:004:0388, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 58,4196 га, кадастровий номер :00:004:0389, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 8,9504 га, кадастровий номер :00:004:0390, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років;

від 22.12.2014 щодо земельної ділянки площею 10,1410 га, кадастровий номер :00:004:0391, що розташована за межами населеного пункту на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області строком на 49 років.

Вказані договори оренди землі у період з 06.04.2015 по 08.04.2015 пройшли державну реєстрацію із внесенням відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Проте Миргородською місцевою прокуратурою під час вивчення зазначеної документації встановлено, вказані накази прийнято, а договори оренди землі укладено з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про фермерське господарство", а тому вони є незаконними, підлягають скасуванню та, відповідно, визнанню недійсними.

Як стверджує позивач, в обґрунтування позовних вимог, у поданих до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області заявах (клопотаннях) про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, а саме: в заявах на орієнтовні площі 62,4434 га від 19.06.2014, 15,2762 га від 19.06.2014, 20,7710 га від 19,06,2014, 24,3831 га від 19.06.2014, 58,4196 га від 19.06.2014, 8,9504 га та від 19.06.2014 не обґрунтовано бажані для отримання розміри земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності створюваного фермерського господарства. У всіх клопотаннях та доданих до них документах не вказано кількість членів фермерського господарства, наявність у них права на безоплатне одержання землі та не міститься доказів про наявність сільськогосподарської техніки та інших засобів обробітку землі.

Водночас, приймаючи рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою земельних ділянок та про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду громадянину ОСОБА_2 земельних ділянок на території Деревківської сільської ради Котелевського району Полтавської області загальною площею 199,9919 га, Головним управлінням Держземагенства в Полтавській області всупереч статті 7 Закону України "Про фермерське господарство" не прийнято до уваги, що заявником взагалі не вказано кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок.

Крім того позивач зазначає, що враховуючи вимоги статей 7, 12 Закону "Про фермерське господарство", статей 116, 118, 121, 123 та 134 Земельного кодексу України, громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності може використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Проте згідно з інформацією, наданою Краснокутською районною державною адміністрацією Харківської області за № 01/38/1812 від 15.05.2018, розпорядженням голови Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 11.12.2012 № 426 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право користування земельними ділянками для подальшого надання в оренду на території Качалівської сільської ради орієнтовною площею 510,6945 га, з них 473,2288 га ріллі із земель запасу сільськогосподарського призначення та не витребуваних земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

08.04.2014 на підставі розпорядження голови Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 07.04.2014 № 126 між Краснокутською РДА та ОСОБА_2 укладено 79 договорів оренди земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Крім того згідно з даними Єдиного державного реєстру фізичних та юридичних осіб-підприємців 05.11.2014 здійснено державну реєстрацію юридичної особи - фермерського господарства "BЕЕТ", ідентифікаційний код 38289157, засновником та кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_2 .

Таким чином, як вважає позивач, відповідачами не дотримано положень Земельного Кодексу України та Закону України "Про фермерське господарство" в частині подання та прийняття обов`язкових документів та інформації для отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок внаслідок ненадання відомостей ОСОБА_2 та неналежного виконання обов`язків посадовими особами Головного управління Держземагенства в Полтавській області. Зокрема, Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області не встановлено і не зазначено обставин і фактів, які підлягали встановленню з огляду на положення статті 7 Закону України "Про фермерське господарство", а саме: не надано оцінки обставинам і умовам, зазначеним у заявах ОСОБА_2 , не перевірено, як заявник обґрунтовував розміри земельних ділянок, які перспективи діяльності власного фермерського господарства він наводив при цьому, та які з них були враховані при прийнятті рішення ГУ Держземагенства про надання йому 7 дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення 7 земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства. Зокрема, чи мав (має) можливість самостійно вести фермерську діяльність, чи мав (має) він власну техніку для обробітку землі, ресурси для оренди сільськогосподарської техніки, чи мав (має) потенційних контрагентів, ресурси яких він може залучити для ведення фермерського господарства, а також чи буде взагалі проводити діяльність на відведених земельних ділянках самостійно.

Також вказані накази стали підставою для укладення між ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та ОСОБА_2 вказаних 7 договорів оренди земельних ділянок загальною площею 199,9919 га.

Прокурор просить суд визнати незаконними та скасувати накази ГУ Держгеокадстру у Полтавській області, визнати недійсними договори оренди землі відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позову, суд виходив з наступного.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України та Законом України "Про фермерське господарство" в редакціях, що діяли на час виникнення спірних правовідносин. З огляду на положення статей 22, 31, 93 та 124 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди.

За правилом статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Частинами другою та третьою статті 134 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться в разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Стаття 123 Земельного України регулює загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Разом з тим відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону).

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України "Про фермерське господарство". Так, згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом.

Частинами 2 та 4 статті 7 цього Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом.

Отже спеціальний Закон визначав обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізнялися від загальних вимог, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства слід зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає у створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.

Крім того цей Закон передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми Закону "Про фермерське господарство" не містять імперативної вимоги про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови.

Як встановив суд, ОСОБА_2 у своїх заявах від 19.06.2014 до Головного управління Держземагенства у Полтавській області про надання у користування земельних ділянок зазначив бажаний розмір і місце їх розташування, обґрунтовував необхідність одержання землі у зазначеному ним розмірі для ведення фермерського господарства, розмір земельної ділянки визначив з урахуванням перспектив діяльності його фермерського господарства. В обґрунтуваннях відведення земельної ділянки зазначив, що має намір отримати землю для ведення фермерського господарства вказав та додав до заяви документи, які підтверджують його досвід роботи в сільському господарстві та наявність освіти, отриманої в аграрному навчальному закладі, в контексті вимог, визначених статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство".

Окремого письмового викладення конкретних перспектив діяльності фермерського господарства Закон від заявника не вимагає, як не встановлює обов`язкової форми та змісту такої заяви та обґрунтування.

Суд вважає помилковим посилання позивача в обґрунтуваннях підстав визнання недійсними наказів та спірних договорів на те, що заяви ОСОБА_2 не містять відомостей про кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, оскільки статтею 5 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено, що право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.

Статтею 8 даного Закону визначено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Статтями 3 та 4 Закону України "Про фермерське господарство" встановлено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства.

Можливість набуття членства у фермерському господарстві є правом, а не обов`язком родичів або членів сім`ї засновника фермерського господарства.

Статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" визначено, зокрема, що у заяві зазначаються кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність.

Фермерське господарство згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" може бути створене одним громадянином.

Також Законом не визначено, що для виділення землі для фермерського господарства орендарям необхідно подавати перелік автотранспортних засобів певних марок та сільськогосподарської техніки, причому у визначеному об`ємі та специфікації. Відсутність у власності сільськогосподарської техніки для оброблення земельних ділянок не позбавляє особу можливості використання такої техніки на праві користування та на інших, не заборонених законом підставах.

Фермерське господарство не позбавлене права орендувати сільськогосподарську техніку у інших суб`єктів господарювання чи фізичних осіб.

Стосовно твердження позивача про те, що громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності може використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах, суд зазначає наступне.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

Як вбачається з матеріалів справи 08.04.2014 Краснокутська районна державна адміністрація та Харківської області та Слончак В . В. уклали 79 договорів оренди земельних ділянок для ведення фермерського господарства. 05.11.2014 здійснено державну реєстрацію Фермерського господарства ВЕЕТ». Тобто зазначені земельні ділянки були отримані саме для створення фермерського господарства ВЕЕТ». При цьому кількісних обмежень щодо права звернення громадян до розпорядника сільгоспугідь для отримання землі в користування на умовах оренди з метою ведення фермерського господарства законодавець не встановив.

Також, як встановлено судом, фермерське господарство "ВЕЕТ" обробляє спірні земельні ділянки, веде товарне сільськогосподарське виробництво, сплачує орендну плату, необхідні податки та збори за користування спірними земельними ділянками. Щороку за користування земельними ділянками фермерським господарством сплачується 264238,70 грн (податкова декларація з плати за землю міститься в матеріалах справи), заборгованість з перерахування орендної плати відсутня.

Отже волевиявлення ОСОБА_2 на ведення фермерського господарства при отриманні ним спірних ділянок не може ставитись під сумнів, а посилання позивача на не проведення ГУ Держгеокадастром Полтавської області відповідних перевірок є безпідставними.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність порушень вимог чинного земельного законодавства України ГУ Держземагентства у Полтавській області при видачі оспорюваних наказів та наданні у строкове користування ОСОБА_2 земельних ділянок.

Стосовно визнання недійсними 7 догорів оренди землі від 22.12.2014 щодо оренди земельних ділянок загальною площею 199,9919 га, укладених ГУ Держземагенства у Полтавській області та ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.

У відповідності до вимог чинного законодавства (на момент виникнення спірним правовідносин), що регулює земельні відносини, а саме: Закону "Про оренду землі" та вимог Земельного кодексу України укладені спірні договори для ведення фермерського господарства. Сторонами договору досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договорів оренди, здійснена державна реєстрація спірних договорів.

Земельні ділянки були передані Фермерському господарству «ВЕТТ» для ведення фермерського господарства, використовуються орендарем за цільовим призначення, за користування відповідач 2 сплачує орендну плату, що свідчить про реалізацію мети законодавства яке регулює земельні відносини у сфері діяльності Фермерських господарств, про яку наголошує і сам заступник прокурора в позові, а саме: меті реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання й охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.

Доказів, на підтвердження не раціонального використання землі Фермерським господарством матеріали справи не містять.

Крім того спірні договори були вчинені у формі, встановленій законом та здійснена їх державна реєстрація.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2014 (у редакції чинній на моменту укладання договорів оренди землі) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За приписами пункту 1 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. Таким чином, до кола повноважень державного реєстратора входить дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження, а також встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно тощо.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтями 210 - 211 Земельного кодексу України визначено, що наслідком укладання угод з порушенням законодавства є визнання такої угоди судом недійсною.

Статтями 203, 228 ЦК України передбачено, що правочини не можуть суперечити цивільно-правовому законодавству, не повинні бути спрямовані на порушення інтересів і пошкодження майна держави, територіальної громади, незаконним заволодінням ним.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницькою та іншої діяльності.

Згідно з статтями 13, 14 Закону України „Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про оренду землі" орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Враховуючи чинність наказів Головного управління «Держгеокадастру» (Держземагентства) про надання ОСОБА_2 в оренду земель сільськогосподарського призначення та недоведеність позивачем підстав для визнання недійсними спірних договорів оренди, вимоги позивача про визнання недійсними договорів оренди землі задоволенню не підлягають.

Також не підлягає задоволенню вимога про повернення земельної ділянки загальною площею 199,9919 га, як похідна від основної вимоги про визнання недійсними наказів.

Щодо заяви відповідача 2 про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 372/1036/15-ц.

Враховуючи недоведеність порушення інтересів держави за захистом, яких прокурор звернувся з даним позовом, суд відмовляє позові з підстави його необґрунтованості.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232 - 233, 237 - 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та до Фермерського господарства "ВЕЕТ".

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 29.11.2019.

Суддя Д. М. Сірош