ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2019 р. Справа№ 910/9665/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2019

у справі №910/9665/17 (суддя Баранов Д.О.)

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд»

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд»;

2. Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Денді Карбон»

про стягнення 1 151 511,83 грн

та за зустрічним позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд»

про визнання добросовісним набувачем

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» (далі - ТОВ «Карбон Лтд», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Констеб Лтд» (далі - ТОВ «Констеб Лтд», відповідач-1) та Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» (далі - АТ «КБ «Земельний капітал», відповідач-2) про стягнення 1 151 511,83 грн, в якому просило:

- стягнути з ТОВ «Констеб Лтд» відшкодування доходів, які останнє могло одержати від 109 кв.м нежитлових приміщень у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1, як з безпідставно набутого майна у розмірі 116 611,83 грн за період з 30.03.2012 по 30.11.2012;

- стягнути з АТ «КБ «Земельний капітал» відшкодування доходів, які останнє могло одержати від 3 000,00 кв.м частини нежитлових приміщень у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1, що складає 42/100 частин вказаної будівлі, як з безпідставно набутого майна у розмірі 1 034 900,00 грн за період з 12.09.2012 до 30.11.2012.

Вказані позовні вимоги обґрунтовані неправомірним користуванням відповідачами зазначеними нежитловими приміщеннями, що належали у спірні періоди позивачеві, з посиланням на приписи статей 391 та 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 залучено до участі у справі №910/9665/17 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Денді Карбон» (далі - ТОВ «Денді Карбон», третя особа).

Під час розгляду справи судом першої інстанції прийнято до розгляду заяву про зміну підстав позову та додану до неї позовну заяву зі зміненими підставами позову, у якій позивач вказав на те, що починаючи з 19.07.2012 АТ «КБ «Земельний капітал» та з 07.02.2012 ТОВ «Констеб Лтд» неправомірними діями почали завдавати шкоди у вигляді збитків, зокрема у вигляді неотримання доходів, які б ТОВ «Карбон Лтд» могло отримати за звичайних обставин; завдання шкоди полягало в незаконному утриманні нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в 3 та 4 секціях будівлі 1 по провулку Лабораторному у місті Києві та перешкоджанні позивачеві в реєстрації прав, володінні, користуванні та розпорядженні.

У заяві про зміну підстав позову позивач, посилаючись на норми ст.ст. 22, 400, 1166 ЦК України, просив суд:

- стягнути з ТОВ «Констеб Лтд» збитки, завдані ТОВ «Карбон Лтд» у вигляді неотриманих доходів, які останнє могло реально одержати від використання 109 кв.м нежитлових приміщень у будівлі за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, як з безпідставно набутого майна у розмірі 116 611,83 грн за період з 30.03.2012 по 07.11.2012;

- стягнути з АТ «КБ «Земельний капітал» збитки, завдані ТОВ «Карбон Лтд» у вигляді неотриманих доходів, які останнє могло реально одержати від 3000 кв.м нежитлових приміщень у будівлі за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, як з безпідставно набутого майна у розмірі 1 034 900,00 грн за період з 12.09.2012 по 17.11.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2017 прийнято зустрічну позовну заяву АТ «КБ «Земельний капітал» до ТОВ «Карбон Лтд» про визнання позивача за зустрічним позовом добросовісним набувачем нерухомого майна: нежилих приміщень загальною площею 3000 кв.м, які розташовані у 3 та 4 секціях будівлі за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, за Договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.11.2011, укладеним між Мазуренком О.В. та АТ «КБ «Земельний капітал».

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом (відповідач-2 за первісним позовом) вказував на те, що він був власником спірних приміщень з 07.11.2011 на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.11.2011. Однак, 03.04.2013 Господарським судом міста Києва було прийнято рішення у справі №5011-74/12502-2012, яким вилучено нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1, що складає 42/100 частин вказаної будівлі з незаконного володіння АТ «КБ «Земельний капітал», та передано вказане нежиле приміщення ТОВ «Карбон Лтд»; визнано недійсним договір оренди нежилих приміщень, укладений 25.11.2011 між АТ «КБ «Земельний капітал» та ТОВ «Констеб ЛТД». При цьому, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25.06.2013 у справі №2-3574/12 було визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 05.10.2011, укладений між Хорошком Д.О. та Мазуренком О.В. щодо спірних нежитлових приміщень. А так як АТ «КБ «Земельний капітал» придбало спірні приміщення у Мазуренка О.В. за Договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.11.2011 як у особи, яка не мала права ними розпоряджатися, посилаючись на норми ст. 388 ЦК України, позивач за зустрічним позовом вважає себе добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, враховуючи, що він не знав та не міг знати, що придбає майно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2019 у справі №910/9665/17 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що розгляд справи здійснюється судом в межах заявлених позивачем матеріально-правових підстав позову та при прийнятті судового рішення суд керується не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі, однак, якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову; матеріально-правові підстави позову були визначені позивачем у позовній заяві та змінені у заяві про зміну підстав позову, яка була прийнята судом та в якій позивач за первісним позовом, посилаючись на норми ст.ст. 22, 400, 1166 ЦК України, просив стягнути з відповідачів відшкодування збитків у вигляді доходів, які позивач міг реально одержати, а тому у суду відсутні правові підстави застосовувати до спірних правовідносин норми ст. 1214 ЦК України, так як це змінює матеріально-правові підстави позову; позивачем за первісним позовом не доведено суду належними та допустимим доказами розміру збитків (упущеної вигоди), а також не доведено, що за звичайних обставин позивач за первісним позовом мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу від використання ним спірних нежитлових приміщень, які належали йому на праві власності у заявлений період; позивачем не доведено, що він використовував чи мав намір використовувати спірне майно для цілей оренди та отримання від здійснення такої господарської діяльності прибутку (доходу); оскільки наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення та заявлені позивачем за первісним позовом до стягнення з відповідачів доходи (упущена вигода) є абстрактними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову; у зв`язку з визнанням судом первісних позовних вимог необґрунтованими, відсутні підстави для застосування позовної давності, заявленої відповідачем-2.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, беручи до уваги правові позиції, викладені в рішенні Верховного Суду України від 19.01.2011 у справі № 6-13839св10, постановах Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №521/14976/15-ц та від 19.09.2018 у справі №755/15989/15-ц, дійшов висновку, що обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту є неефективним, тобто таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Карбон Лтд» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким ефективно захистити його права, задовольнивши позовні вимоги повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування своїх вимог апелянт наголошував на тому, що під час розгляду справи позивачем не було змінено жодної матеріально-правової підстави позову; суд не вирішив питання про правову норму, яку належить застосувати до встановлених правовідносин та не зазначив в мотивувальній частині рішення про факт порушення прав позивача, не мотивував аргументи позивача, не вказав норми права, на які посилався позивач; відповідачі не заперечували та не вказували про незгоду з розрахунками позивача, а тому суд не був наділений повноваженнями надавати оцінку реальності або нереальності розрахунків позивача та наданих відповідних доказів, оскільки такі не заперечувалися відповідачами; суд неправильно вирішив дану справу та не захистив порушені, оспорені та не визнані права позивача, що є підставою для скасування такого рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 поновлено ТОВ «Карбон Лтд» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2019 у справі №910/9665/17, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 04.12.2019, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідач-1 та відповідач-2 скористалися правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-2 вказував на те, що вимогами позивача за первісним позовом є стягнення збитків у вигляді неодержаної орендної плати, які за змістом статті 22 ЦК України та ст. 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України) є упущеною вигодою, відшкодування якої є видом цивільно-правової відповідальності; відсутні правові підстави для відшкодування збитків (упущеної вигоди) позивачеві, оскільки з боку відповідача-2 відсутній склад правопорушення, що унеможливлює настання цивільної відповідальності, а саме, відсутня протиправна поведінка та вина відповідача-2, а також відсутнє обґрунтування розміру шкоди, що завдана позивачеві; відповідач-2 не є недобросовісним набувачем спірного майна, оскільки не знав і не міг знати, що придбає майно в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідач-1, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, також наголошував на тому, що суд першої інстанції при ухваленні рішення повно, всебічно розглянув обставини справи та дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у позові ТОВ «Карбон Лтд»; позивач, не визначившись відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України зі способом захисту своїх прав та інтересів, переклав цей обов`язок на суд, посилаючись на ст. 5 ГПК України, проте, спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає саме позивач, а тому суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який ця особа не просить застосувати; суд не має права виходити за межі позовних вимог для визначення ефективного способу захисту права замість позивача; посилаючись на ст.ст. 237, 238 ГПК України, апелянт не зазначає в чому конкретно полягали порушення судом норм процесуального права та яким чином вони вплинули на зміст рішення; наведений ТОВ «Карбон Лтд» у позові розрахунок доходів є виключно припущенням, наведені в ньому дані стосуються невизначеного нежилого приміщення, відображені в договорі, який не має жодного відношення до даної справи а, отже, такий розрахунок не може бути застосований при вирішенні даного спору; позивач не довів, що він гарантовано б отримав вигоду у разі, якби його право не було порушене іншими особами; аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 31.07.2019 у справі №910/15865/14, у межах якої розглянуто спір між тими ж сторонами, з тих же підстав та з аналогічними вимогами (різниця в сумах та періодах заявленого стягнення), що і у даній справі.

У судове засідання 04.12.2019 третя особа явку свого уповноваженого представника не забезпечила, про день, місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи, вислухавши з цього приводу думку інших учасників справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги без його участі.

У судовому засіданні представники позивача вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 проти доводів апеляційної скарги заперечили, вважають рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

04.12.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні первісного позову ТОВ «Карбон Лтд».

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.1994 між Фондом державного майна України (далі - ФДМУ) та Товариством покупців інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України (далі - Товариство покупців) було укладено договір купівлі-продажу державного майна - цілісного майнового комплексу Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, який знаходиться за адресою: м. Київ , пров . Лабораторний, буд.1, на земельній ділянці 0,25 га (посвідчений державним нотаріусом сімнадцятої державної нотаріальної контори Гарбузовим В.Г. та зареєстрований в реєстрі за №2с825).

Відповідно до протоколу №4 від 07.07.1994 зборами Товариства покупців були прийняті рішення про створення ТОВ «Карбон Лтд», обрання генеральним директором товариства - Якимчука М.А.

За актом прийому-передачі майна цілісного майнового комплексу від 13.07.1994, складеним та підписаним між ФДМУ та Товариством покупців, цілісний майновий комплекс Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України за визначеною вище адресою було передано від ФДМУ до Товариства покупців.

У відповідності до свідоцтва про власність від 13.07.1994, реєстраційний номер П-321, виданого ФДМУ, Товариство покупців стало власником цілісного майнового комплексу Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, що знаходиться за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, буд.1.

02.09.1994 між Інститутом бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України в особі ректора Нагорнюка Б.В. та ТОВ «Карбон Лтд» в особі генерального директора Якимчука Н.А. було складено акт прийому-передачі будівлі, згідно з яким Інститут бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України передав, а ТОВ «Карбон Лтд» прийняло приміщення, які знаходяться за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, буд.1, загальною площею 7240 кв.м.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2011 у справі №61/23, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2011 та набрало законної сили, а відтак, в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Таким чином, у ТОВ «Карбон Лтд» виникло право власності на цілісний майновий комплекс Інституту бізнесу, менеджменту і перепідготовки кадрів Держкомгеології України, а саме, на приміщення загальною площею 7240 кв.м по пров. Лабораторний, буд.1 у місті Києві.

У жовтні 1994 між ТОВ «Карбон Лтд», Українсько-Італійським спільним підприємством «Денді» та Українсько-Італійським спільним підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Венето» було підписано установчий договір про створення та діяльність ТОВ «Денді-Карбон».

Згідно з п.13 установчого договору ТОВ «Карбон Лтд» внесло в якості внеску до статутного фонду ТОВ «Денді-Карбон» нежиле приміщення загальною площею 3000 кв.м, що складається з 3-ї та 4-ї секцій в будинку №1 по пров. Лабораторний.

14.07.1995 між ТОВ «Карбон Лтд» та ТОВ «Денді-Карбон» підписано акт прийому-передачі, відповідно до якого нежитлове приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. по Лабораторному провулку, 1 було передане від ТОВ «Карбон Лтд» до ТОВ «Денді-Карбон».

27.08.2005 між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «Констеб Лтд» було укладено договір купівлі-продажу, за яким ТОВ «Денді-Карбон» зобов`язується передати у власність ТОВ «Констеб Лтд» нежилі приміщення загальною площею 3000,00 кв. м, які розташовані у 3 та 4 секціях будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1, а ТОВ «Констеб Лтд» зобов`язується прийняти приміщення і сплатити за них обумовлену грошову суму відповідно до умов, визначених цим договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.12.2007 у справі №18/492-40/110-61/20 визнано право власності за ТОВ «Констеб Лтд» на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, 1, відповідно до умов договору купівлі-продажу від 27.08.2005, укладеного між ТОВ «Констеб Лтд» та ТОВ «Денді-Карбон»; визнано дійсним договір купівлі-продажу від 27.08.2005, укладений між ТОВ «Констеб Лтд» та ТОВ «Денді-Карбон».

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009 рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2007 у справі №18/492-40/110-61/20 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2010 у справі №18/492-40/110 позовні вимоги ТОВ «Констеб ЛТД» задоволено повністю, визнано дійсним договір купівлі-продажу від 27.08.2005, укладений між ТОВ «Констеб Лтд» та ТОВ «Денді-Карбон»; визнано право власності за ТОВ «Констеб ЛТД» на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м, що знаходяться за адресою: м . Київ, провулок Лабораторний, 1, відповідно до умов договору купівлі-продажу від 27.08.2005, укладеного між ТОВ «Констеб Лтд» та ТОВ «Денді-Карбон».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2010 у справі № 18/492-40/110 рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2010 у справі № 18/492-40 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2010 у справі № 18/492-40/110 постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.07.2010 у справі № 18/492-40/110 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2010 у справі № 18/492-40/110 скасовано, справу №18/492-40/110 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі №18/492-40/110-61/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20, яка, в свою чергу, залишена без змін ухвалою Вищого господарського суду України від 11.07.2012, в позові ТОВ «Констеб Лтд» до ТОВ «Денді-Карбон» відмовлено повністю; позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ТОВ «Карбон Лтд» задоволено повністю; переведено на ТОВ «Карбон ЛТД» права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 27.08.2005, що був укладений між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «Констеб Лтд»; визнано право власності ТОВ «Карбон Лтд» на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1, що складає 42/100 частин у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1.

28.08.2014 до Господарського суду міста Києва від ТОВ «Констеб Лтд» надійшла заява про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20, відповідно до якої заявник просив за результатами перегляду скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.10.2014 у справі №18/492-40/110-61/20 заяву ТОВ «Констеб Лтд» про перегляд рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 задоволено; рішення Господарського суду м. Києва від 28.09.2011 у справі № 18/492-40/110-61/20 скасовано; у позові ТОВ «Констеб Лтд» до ТОВ «Денді-Карбон» відмовлено повністю; у позові третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ТОВ «Карбон Лтд» відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 15.10.2014 у справі № 18/492-40/110-61/20 скасовано.

Постановою Вищого господарського суду міста Києва від 09.06.2015 постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 у справі № 18/492-40/110-61/20 залишено без змін.

Вказаним рішенням визнано право власності за ТОВ «Карбон Лтд» на приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1, що складає 42/100 частин у будівлі за адресою: м. Київ , Лабораторний провулок, 1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі №31/543 зобов`язано ТОВ «Денді-Карбон» повернути ТОВ «Карбон Лтд» 147 кв.м нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1 в секції 3 та 4, стягнуто з ТОВ «Денді-Карбон» на користь позивача 1070334,79 грн збитків.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі № 31/543 скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.07.2008 постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2010 постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 залишено без змін, а заяву ТОВ «Карбон ЛТД» про перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 за нововиявленими обставинами - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.09.2010 ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2010 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2011 постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 залишено без змін, а заяву ТОВ «Карбон ЛТД» про перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 у справі № 31/543 за нововиявленими обставинами - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2012 ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2011 скасовано, постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.03.2008 скасовано, рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі № 31/543 залишено без змін.

20.02.2012 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі № 31/543, яке набрало законної сили 07.02.2012, було видано відповідні накази.

Зокрема, наказом Господарського суду міста Києва від 20.02.2012 у справі №31/543 зобов`язано ТОВ «Денді-Карбон» повернути ТОВ «Карбон Лтд» 147 кв.м нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 кв.м, приміщення біля сходів загальною площею 28 кв.м та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій.

Вказаним рішенням встановлено факт права власності ТОВ «Карбон Лтд» на 147 кв.м нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 м2, приміщення біля сходів загальною площею 28 кв.м та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій.

За твердженням позивача, фактично станом на дату звернення ТОВ «Карбон Лтд» з даним позовом до суду вказаними приміщеннями, а саме, площею 109 кв.м, володіє, здає в оренду та отримує дохід ТОВ «Констеб Лтд».

27.08.2005 між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «Констеб Лтд» було укладено договір купівлі-продажу, за яким ТОВ «Денді-Карбон» зобов`язується передати у власність ТОВ «Констеб Лтд» нежилі приміщення загальною площею 3000 кв.м, які розташовані у 3 та 4 секціях будівлі, що знаходиться за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1, а ТОВ «Констеб Лтд» зобов`язується прийняти приміщення і сплатити за них обумовлену грошову суму відповідно до умов, визначених цим договором.

01.02.2011 між ТОВ «Денді-Карбон» в особі директора Логоші С.О. та ТОВ «Констеб Лтд» в особі директора Уханя В.І. було підписано додаткову угоду, відповідно до якої сторони дійшли згоди про розірвання з 01.02.2011 договору купівлі-продажу від 27.08.2005.

25.02.2011 між АТ «КБ «Земельний капітал» та ТОВ «Денді-Карбон» було укладено кредитний договір №005-2011, відповідно до змісту п.1 якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної відзивної кредитної лінії з лімітом 700 000,00 грн, строком погашення 24.02.2012 та сплатою процентів з розрахунку 21% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти на умовах цього договору.

25.02.2011 між ТОВ «Денді-Карбон» (у тексті договору - іпотекодавець) та АТ «КБ «Земельний капітал» (у тексті договору - іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір №005-2011-1-1, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. та зареєстрований у реєстрі за реєстровим номером 3128.

За умовами іпотечного договору іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання першим зобов`язань за кредитним договором №005-2011 від 25.02.2011 нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м, які розташовані за адресою: м. Київ, пров . Лабораторний, буд.1, та належать іпотекодавцю на праві власності на підставі рішення господарського суду міста Києва від 24.03.2009 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010, право власності за якими зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав №29103589 від 23.02.2011р., реєстраційний номер 32978377, номер запису 230-П в книзі 2п-205.

10.06.2011 між ТОВ «Денді-Карбон» в особі генерального директора Логоші С.О. (у тексті договору - іпотекодавець) та АТ «КБ «Земельний капітал» в особі заступника голови правління Ананьєвої Н.В. (у тексті договору - іпотекодержатель) було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим номером 8426.

За вказаним договором іпотекодавець прийняв на себе зобов`язання передати, а іпотекодержатель - прийняти у власність за вартістю і на умовах, визначених договором, належні іпотекодавцю на праві приватної власності нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м, які розташовані за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, буд.1, обладнані необхідними комунікаціями, зокрема, електропостачання, водопостачання, каналізація, центральне опалювання.

Пунктом 1.1.3 договору від 10.06.2011 передбачено, що об`єкт нерухомості передається у власність іпотекодержателю в рахунок виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором №005-2011 від 25.02.2011.

29.08.2011 між АТ «КБ «Земельний капітал» та Хорошком Д.О. було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим № 10606, відповідно до якого відповідач-2 продав спірні нежитлові приміщення.

05.10.2011 між Хорошком Д.О. та Мазуренком О.В. було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим № 11254, відповідно до якого Хорошко Д.О. продав спірні нежитлові приміщення.

05.10.2011 між Мазуренком О.В. та АТ «КБ «Земельний капітал» було укладено кредитний договір № 128-2011, відповідно до якого відповідач-2 надав Мазуренку О.В. кредит в сумі 1 530 000,00 зі строком повернення до 04.10.2026.

05.10.2011 між Мазуренком О.В. та АТ «КБ «Земельний капітал» було укладено іпотечний договір №128-2011-1-1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим № 11256, відповідно до якого Мазуренко О.В. передав відповідачеві-2 спірні нежитлові приміщення в іпотеку.

07.11.2011 між Мазуренком О.В. та АТ «КБ «Земельний капітал» було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим № 12152, відповідно до якого Мазуренко О.В. передав у власність відповідача-2 спірні приміщення вартістю 65 874 791,00 грн в рахунок виконання вимог за кредитним договором.

На підставі вказаного договору Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за відповідачем-2 зареєстроване право власності на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.04.2012 у справі №5011-62/1814-2012 визнано недійсною додаткову угоду від 01.02.2011 про розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 27.08.2005, яка укладена між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «Констеб Лтд»; визнано недійсним іпотечний договір №005-2011-1-1 від 25.02.2011, укладений між ТОВ «Денді-Карбон» та АТ «КБ «Земельний капітал», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим номером 3128; визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.06.2011, укладений між ТОВ «Денді-Карбон» та АТ «КБ «Земельний капітал», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чигріним А.О. за реєстровим номером 8426.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2012, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2012, рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2012 у справі №5011-62/1814-2012 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2013 у справі №5011-74/12502-2012 витребувано нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1, з незаконного володіння АТ «КБ «Земельний капітал», а саме, вилучено нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1, у АТ «КБ «Земельний капітал», та передано вказане нежиле приміщення ТОВ «Карбон Лтд»; визнано недійсним Договір оренди нежилих приміщень, укладений 25.11.2011 між АТ «КБ «Земельний капітал» та ТОВ «Констеб Лтд».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2013 рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2013 у справі №5011-74/12502-2012 залишено без змін.

На виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 23.05.2013, видано наказ, яким наказано витребувати нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1 , з незаконного володіння АТ «КБ «Земельний капітал», а саме: вилучити нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м. у будівлі за адресою: м . Київ, Лабораторний провулок 1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1, у АТ «КБ «Земельний капітал», та передати вказане нежиле приміщення ТОВ «Карбон Лтд».

Разом з тим, за твердженням позивача, не зважаючи на рішення суду у справі № 18/492-40/110-61/20, яке набрало законної сили 08.11.2011 та яким визнано право власності ТОВ «Карбон Лтд» на вказані нежилі приміщення, цими приміщеннями фактично користується АТ «КБ «Земельний капітал», а тому вказане майно є безпідставно набутим.

Зазначаючи про неправомірне володіння та користування відповідачем-1 та відповідачем-2 нежилими приміщеннями, а саме, користування АТ «КБ «Земельний капітал» нежилими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1, що складає 42/100 частин вказаної будівлі в період з 12.09.2012 до 30.11.2012 (79 днів) та користування ТОВ «Констеб Лтд» нежилими приміщеннями 109 кв.м, розташованих за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1, в секції 3 та 4, в період з 30.03.2012 до 30.11.2012 (245 днів), позивач звернувся до суду з даним позовом.

При цьому, у позовній заяві позивач посилався як на підставу позову на норми ст. 1214 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

За таких обставин, позивач у позовній заяві наводить розрахунок суми відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, відповідно до якого вартість оренди 1 кв.м. за один місяць становить 131,00 грн; вартість оренди 1 кв.м за 1 день становить 4,37 грн, площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем - 109,00 кв.м, площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем 2 - 3000,00 кв.м; вартість оренди за 1 день приміщення площею 3000,00 кв.м - 13100,00 грн, вартість оренди за 1 день приміщення площею 109,00 кв.м - 475,97 грн; що за період з 12.09.2012 по 30.11.2012 (для приміщення 3000,00 кв.м) становить 1 034 900,00 грн, за період з 30.03.2012 по 30.11.2012 (для приміщення 109,00 кв.м) - 116 611,83 грн.

Відповідно, у прохальній частині позовної заяви позивач просив суд стягнути з відповідача-1 відшкодування доходів, які останній міг одержати від 109 кв.м нежитлових приміщень у будівлі з адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, як з безпідставно набутого майна у розмірі 116 611,83 грн; стягнути з відповідача-2 відшкодування доходів, які останній міг одержати від 3000 кв.м частини нежитлових приміщень у будівлі з адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, як з безпідставно набутого майна у розмірі 1 034 900,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.08.2018 позивачем було подано заяву про зміну підстав позову та додану до нею позовну заяву зі зміненими підставами позову (а.с. 113-137, т. 4), відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача-1 116 611,83 грн збитків за період з 30.03.2012 по 07.11.2012 та з відповідача-2 - 1 034 900,00 грн збитків за період з 12.09.2012 по 17.11.2012.

У вказаній позовній заяві зі зміненими підставами позову позивач, посилаючись на норми ст. ст. 22, 400, 1166 ЦК України, вказав на те, що починаючи з 19.07.2012 АТ «КБ «Земельний капітал» та з 07.02.2012 ТОВ «Констеб Лтд» неправомірними діями почали завдавати шкоди у вигляді збитків, зокрема, у вигляді неотримання доходів, які б ТОВ «Карбон Лтд» могло отримати за звичайних обставин.

Завдання шкоди, на думку позивача, полягало в незаконному утриманні нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в 3 та 4 секціях будівлі 1 по провулку Лабораторному у місті Києві та перешкоджанні позивачеві в реєстрації прав, володінні, користуванні та розпорядженні.

Так, за твердженням позивача, ТОВ «Карбон Лтд» здійснює господарську діяльність із здачі в оренду приміщень в будинку №1 по провулку лабораторному у місті Києві.

За договором оренди №16/12 від 01.10.2012 позивачем було надано в оренду приміщення площею 17,7 кв.м. та орендна плата складає 4130, грн за 17,7 кв.м, що за 1 кв.м. становить 233,33 грн.

За таких обставин, позивач у позовній заяві зі зміненими підставами позову, яка прийнята судом першої інстанції, наводить розрахунок суми відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, відповідно до якого вартість оренди 1 кв.м за один місяць становить 155,32 грн; вартість оренди 1 кв.м за 1 день становить 5,18 грн, площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем-1 - 109,00 кв.м, площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем-2 - 3000,00 кв.м; вартість оренди за 1 день приміщення площею 3000,00 кв.м - 15531,91 грн, вартість оренди за 1 день приміщення площею 109,00 кв.м - 564,33 грн; що за період з 12.09.2012 по 17.11.2012 (для приміщення 3000,00 кв.м) становить 1 034 900,00 грн, за період з 30.03.2012 по 07.11.2012 (для приміщення 109,00 кв.м) становить 125 513,50 грн.

У зв`язку з наведеним, у позовній заяві зі зміненими підставами позову позивач просив суд: 1) стягнути з ТОВ «Констеб Лтд» відшкодування збитків, завданих ТОВ «Карбон Лтд» у вигляді доходів, які останнє могло реально одержати від 109 кв.м нежитлових приміщень у будівлі за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, як з безпідставно набутого майна у розмірі 116 611,83 грн за період з 30.03.2012 по 07.11.2012; 2) стягнути з АТ «КБ «Земельний капітал» відшкодування збитків, завданих ТОВ «Карбон Лтд» у вигляді доходів, які останнє могло реально одержати від 3000 кв.м нежитлових приміщень у будівлі за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, як з безпідставно набутого майна у розмірі 1 034 900,00 грн за період з 12.09.2012 по 17.11.2012.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Карбон Лтд», з огляду на наступне.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

При цьому, ч. 1 ст. 8 названого Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Так, за приписами ч.ч.1,2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначених норм та принципу диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду.

Крім того, в силу приписів статті 11 ГПК України господарський суд при прийнятті судового рішення повинен керуватися (та відповідно зазначити у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі №911/1867/17, на яку посилається позивач та яку враховано судом першої інстанції.

Разом з цим, процесуальним законодавством визначаються вимоги, якими повинен керуватися суд, вирішуючи спір по суті та приймаючи у зв`язку з цим відповідне судове рішення.

Зокрема, у ч. 1 ст. 14 ГПК України зазначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позовними вимогами є предмет та підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

У постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №509/667/15-ц зазначено, що підстава позову - це обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити, в тому числі, правові підстави позову.

Як було зазначено вище, звертаючись з даним позовом до суду, позивач у позовній заяві обґрунтовував свої вимоги положеннями статті 1214 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Водночас, реалізуючи своє право змінити матеріально-правові підстави позову, 06.08.2018 позивачем подано заяву про зміну підстав позову, у якій позивач, посилаючись на норми ст. ст. 22, 400, 1166 ЦК України, вказав на те, що починаючи з 19.07.2012 АТ «КБ «Земельний капітал» та з 07.02.2012 ТОВ «Констеб Лтд» неправомірними діями почали завдавати шкоди у вигляді збитків, зокрема у вигляді неотримання доходів, які б ТОВ «Карбон Лтд» могло отримати за звичайних обставин; завдання шкоди полягало в незаконному утриманні нерухомого майна у вигляді нежитлових приміщень в 3 та 4 секціях будівлі 1 по провулку Лабораторному у місті Києві та перешкоджанні позивачеві в реєстрації прав, володінні, користуванні та розпорядженні цим майном.

При цьому, з огляду на подані позивачем заяви 29.05.2019, 14.06.2019 та 17.07.2019, в яких позивач покладається на розсуд суду щодо застосування до спірних правовідносин або норми ст. 22 ЦК України, або норми ст. 1214 ЦК України, суд першої інстанції, беручи до уваги норми ст. 14 ГПК України та враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі №911/1867/17, обґрунтовано вказав на те, що суд здійснює розгляд справи в межах заявлених позивачем матеріально-правових підстав позову, та при прийнятті судового рішення керується не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, на які посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі, однак, якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову.

Колегія суддів також зазначає, що позивач, не визначившись відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України зі способом захисту своїх прав та інтересів, переклав цей обов`язок на суд, проте, спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає саме позивач, а тому суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який ця особа не просить застосувати.

Як вбачається з матеріалів справи, матеріально-правові підстави позову були визначені позивачем у позовній заяві та змінені у позовній заяві зі зміненими підставами позову, яка була прийнята судом, а тому доводи апелянта про те, що під час розгляду справи позивачем не було змінено жодної матеріально-правової підстави позову, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що не відповідають дійсним обставинам справи.

За таких обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, враховуючи зміну позивачем підстав позову, беручи до уваги норми ст. 14 ГПК України, місцевим господарським судом правомірно здійснено розгляд справи в межах визначених позивачем матеріально-правових підстав позову, а саме, з урахуванням заяви позивача про зміну підстав позову, в якій позивач, посилаючись на норми ст. ст. 22, 400, 1166 ЦК України, просив стягнути з відповідачів відшкодування завданих йому збитків у вигляді доходів, які позивач міг реально одержати від здачі в оренду вищевказаних нежитлових приміщень.

З огляду на викладене, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави застосовувати до спірних правовідносин норми ст. 1214 ЦК України, оскільки це змінює матеріально-правові підстави позову, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

При цьому, до предмета доказування на підставі норм ст. 1214 ЦК України входять обставини одержання або можливості одержання доходу саме особою, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави (тобто, відповідачами у даній справі), тоді як до предмета доказування на підставі норм ст. 22 ЦК України входять обставини можливості реального одержання доходів саме особи, право якої порушене тобто позивачем.

Відповідно до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондується з положеннями статей 224, 225 ГК України, за змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, до якого включено реальні збитки та упущену вигоду. Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме, протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності, та саме на позивача покладено обов`язок довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір та довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків.

При цьому, господарському суду слід відрізняти обов`язок боржника по відшкодуванню збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов`язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Зазначене розмежування підстав відповідальності пояснюється також тим, що збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов`язань, повинен відшкодувати контрагент за договором, а позадоговірну шкоду - особа, яка її завдала.

Як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку спірні правовідносин виникли з позадоговірної шкоди, а тому застосуванню підлягають приписи глави 82 ЦК України.

Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, у період з 12.09.2012 по 17.11.2012 позивач був власником приміщення площею 3000,00 кв.м та у період з 30.03.2012 по 07.11.2012 власником приміщення площею 109,00 кв.м, які знаходяться за адресою: м . Київ , провулок Лабораторний, буд. 1.

Вказані обставини встановлені у вищенаведених судових рішеннях у справах № 18/492-40/110-61/20, № 31/543 та №5011-74/12502-2012, які набрали законної сили.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2011 у справі №18/492-40/110-61/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2011 у справі №18/492-40/110-61/20, яка, в свою чергу, залишена без змін ухвалою Вищого господарського суду України від 11.07.2012, в позові ТОВ «Констеб ЛТД» до ТОВ «Денді-Карбон» відмовлено повністю; позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ТОВ «Карбон ЛТД» задоволено повністю; переведено на ТОВ «Карбон ЛТД» права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 27.08.2005, що був укладений між ТОВ «Денді-Карбон» та ТОВ «Констеб ЛТД»; визнано право власності ТОВ «Карбон ЛТД» на нежилі приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1, що складає 42/100 частин у будівлі за адресою: м . Київ, Лабораторний провулок, 1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.2008 у справі №31/543, яке набрало законної сили 07.02.2012, зобов`язано ТОВ «Денді-Карбон» повернути ТОВ «Карбон Лтд» 147 кв.м нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 кв. м., приміщення біля сходів загальною площею 28 кв.м та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій.

Вказаним рішенням встановлено факт права власності ТОВ «Карбон Лтд» на 147 кв.м. нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, пров. Лабораторний, 1, в секції 3 та 4, а саме: кімнати проти ліфта загальною площею 99 м2, приміщення біля сходів загальною площею 28 кв.м та балкони по боках 3-ї та 4-ї секцій.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.04.2013 у справі №5011-74/12502-2012 витребувано нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою м. Київ, Лабораторний провулок 1 , з незаконного володіння АТ «КБ «Земельний капітал», а саме, вилучено нежиле приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000 кв.м у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1, що складає 42/100 частин будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок 1, у АТ «КБ «Земельний капітал», та передано вказане нежиле приміщення ТОВ «Карбон Лтд»; визнано недійсним Договір оренди нежилих приміщень, укладений 25.11.2011 між АТ «КБ «Земельний капітал» та ТОВ «Констеб Лтд».

При цьому, щодо встановлених у постанові Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2019 у справі №910/15865/14 обставин суд першої інстанції правомірно зазначив, що спірні періоди у даній справі та у справі №910/15865/14 є різними.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведеною нормою ГПК України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав встановлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні слід розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, учасники процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас, передбачене ч. 4 ст. 75 ГПК України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Таким чином, суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати спірні правовідносини та дійти власних висновків щодо спору із застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

З огляду на те, що суд першої інстанції при розгляді даної справи на підставі встановлених обставин дійшов протилежних висновків ніж ті, що встановлені судом у справі №910/15865/14, розглядаючи дану справу, місцевим господарським судом правомірно вирішено спір відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо при розгляді даної справи.

При цьому, як правильно вказано в оскаржуваному рішенні, державна реєстрація нерухомого майна не може мати переваги над рішенням суду про визнання права власності на майно, з огляду на приписи статті 124 Конституції України, відповідно до якої судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України та враховуючи положення статті 1 першого протоколу до Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" щодо права особи на мирне володіння майном.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції правомірно відхилені доводи відповідачів про відсутність реєстрації за позивачем права власності на нежилі приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 147 кв.м та 3000 кв.м у будівлі за адресою: м. Київ, Лабораторний провулок, 1, у спірний період та реєстрацію цього права (на 3000 кв.м) за відповідачем-2.

За таких обставин, місцевим господарським судом правильно встановлено, що у період з 12.09.2012 по 17.11.2012 відповідач-2 неправомірно користувався нежитловими приміщеннями площею 3000 кв.м за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1.

Факт користування відповідачем-2 вказаними приміщеннями у спірний період останнім ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного провадження у справі не заперечувався.

Водночас, у відзиві на позовну заяву відповідач-2 вказав на те, що АТ «КБ «Земельний капітал» в силу рішення суду (ухвали про забезпечення позову, якою було заборонено розпоряджатися спірним майном, та яка була чинна у період з 16.01.2012 по 07.12.2012) не могло передати спірні приміщення іншим особам.

На переконання колегії суддів, вказані твердження відповідача-2 правомірно відхилені місцевим господарським судом як необґрунтовані, оскільки 25.11.2011 між відповідачами було укладено договір оренди нежилих приміщень, відповідно до умов якого АТ «КБ «Земельний капітал» передало в оренду ТОВ «Констеб Лтд» нежитлові приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1. Строк оренди встановлено 12 місяців з моменту прийняття об`єкта оренди за актом приймання-передачі (п. 4.1 договору).

Актом приймання-передачі від 01.12.2011 відповідач-2 передав відповідачеві-1 в орендне користування вказані спірні приміщення.

Таким чином, спірні приміщення у спірний період були здані АТ «КБ «Земельний капітал» в оренду ТОВ «Констеб Лтд».

Доказів повернення з оренди спірних приміщень, в тому числі до або у період з 12.09.2012 по 17.11.2012 матеріали справи не містять.

Отже, належними та допустимим доказами у справі підтверджується, що у період з 12.09.2012 по 17.11.2012 відповідач-2 неправомірно користувався нежитловими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв.м за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, та здавав в оренду вказані приміщення відповідачеві-1, отримуючи за це орендну плату, розмір якої визначений умовами договору оренди.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, у період з 30.03.2012 по 07.11.2012 відповідач-1 неправомірно користувався нежитловими приміщеннями площею 109 кв.м, які знаходяться за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, та власником яких у спірний період був позивач.

Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи №5011-74/12502-2012 та оглянутими судом першої інстанції доказами, а саме, копіями договорів оренди, орендодавцем за якими виступає відповідач-1 та строк оренди в яких охоплює спірний період.

Таким чином, належними та допустимим доказами підтверджується, що у період з 30.03.2012 по 07.11.2012 відповідач-1 неправомірно користувався нежитловими приміщеннями 3 та 4 секцій загальною площею 109,00 кв.м за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, та здавав в оренду вказані приміщення іншим особам, отримуючи за це орендну плату, розмір якої визначений умовами договорів оренди.

Як зазначав позивач, ТОВ «Карбон Лтд» здійснює господарську діяльність із здачі в оренду приміщень в будинку №1 по провулку Лабораторному у місті Києві.

Так, згідно з Договором оренди №16/12 від 01.10.2012 ним було надано в оренду приміщення площею 17,7 кв.м та орендна плата складає 4130, грн за 17,7 кв.м, що за 1 кв.м становить 233,33 грн.

За таких обставин, позивач у позовній заяві зі зміненими підставами позову, яка прийнята судом, наводить розрахунок суми відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, відповідно до якого вартість оренди 1 кв.м за один місяць становить 155,32 грн; вартість оренди 1 кв.м за 1 день становить 5,18 грн, площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем-1 - 109,00 кв.м, площа приміщень, безпідставно набутих відповідачем-2 - 3000,00 кв.м; вартість оренди за 1 день приміщення площею 3000,00 кв.м - 15531,91 грн, вартість оренди за 1 день приміщення площею 109,00 кв.м - 564,33 грн; що за період з 12.09.2012 по 17.11.2012 (для приміщення 3000,00 кв.м) становить 1034900,00 грн, за період з 30.03.2012 по 07.11.2012 (для приміщення 109,00 кв.м) - 125 513,50 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно вказав на те, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

При цьому, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15.

Крім того, на кредитора покладений обов`язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов`язання. Кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №921/377/14-г/7.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами розміру збитків (упущеної вигоди), а також не доведено, що за звичайних обставин позивач мав реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу від використання ним спірних нежитлових приміщень, які належали йому на праві власності у спірний період.

Так, матеріали справи не містять доказів, що спірне майно здавалась позивачем в оренду до виникнення обставин, які унеможливили його використання для цілей оренди (договорів оренди, укладених з іншими особами - орендарями; будь-яких документів, які б свідчили про намір позивача за первісним позовом здавати в оренду спірне майно, тощо).

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, позивачем не надано будь-яких доказів, що беззастережно підтверджують реальну можливість отримання позивачем грошових сум у вигляді орендної плати за здачу в оренду спірних приміщень та не доведено, що ТОВ «Карбон Лтд» використовував чи мав намір використовувати спірне майно для цілей оренди та отримання від здійснення такої господарської діяльності прибутку (доходу).

При цьому, посилання позивача на договір оренди №16/12 від 01.10.2012, відповідно до якого позивачем було надано в оренду приміщення площею 17,7 кв.м (орендна плата складає 4130, грн за 17,7 кв.м, що за 1 кв.м. становить 233,33 грн) правомірно відхилено судом першої інстанції, оскільки такий договір не може бути доказом того, що позивач мав реальний намір (цілі) здавати в оренду й спірні нежитлові приміщення, а також не може бути доказом, який беззастережно підтверджує реальну можливість отримання позивачем орендної плати у розмірі, розрахованої позивачем відповідно до умов вказаного договору та визначеної у розрахунку (відповідно до заяви про зміну підстав позову).

Враховуючи викладене, договори оренди та суборенди, відповідно до яких відповідачі здавали в орендну спірні приміщення, також не можуть бути належними доказами, які підтверджують розмір орендної плати, яку б міг отримувати позивач у випадку передачі в оренду вказаних приміщень.

За наведених обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем реальності отримання ним тих доходів (упущеної вигоди), які заявлено ним до стягнення з відповідачів.

При цьому, доводи апелянта про те, що відповідачі не заперечували та не вказували про незгоду з розрахунками позивача, а тому суд не був наділений повноваженнями надавати оцінку реальності або нереальності розрахунків позивача та оцінювати на їх підтвердження докази, колегія суддів відхиляє, оскільки за приписами ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Крім того, аргументи та заперечення щодо змісту та розміру заявлених позивачем збитків, було викладено відповідачем-1 у відзиві на позовну заяву TOB «Карбон ЛТД» та зустрічну позовну заяву ПАТ «КБ «Земельний капітал» від 26.02.2019 (а.с. 226-232, т. 5), а також у промові у судових дебатах від 22.07.2019 (а.с. 164-171, т. 6).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та порушення відповідачами його права, за захистом якого він звернувся.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог та вимог апеляційної скарги, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, беручи до уваги, що наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення та заявлені позивачем до стягнення з відповідачів збитки (упущена вигода) є абстрактними, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Карбон Лтд» про стягнення на його користь з ТОВ «Констеб Лтд» та АТ «КБ «Земельний капітал» збитків (упущеної вигоди) у розмірі 1 151 511,83 грн.

Щодо заяви відповідача-2 про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого спливу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом вказаної норми позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на встановлення обставин відсутності порушених прав позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ТОВ «Карбон Лтд» до ТОВ «Констеб Лтд» та АТ «КБ «Земельний капітал» з підстав його необґрунтованості, не застосовуючи при цьому позовну давність та наслідки її спливу.

Доводи апелянта щодо неповного з`ясування судом фактичних обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції вимог процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 26.07.2019 у справі №910/9665/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Карбон Лтд» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Карбон Лтд» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2019 у справі №910/9665/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2019 у справі №910/9665/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9665/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.12.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська