ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2019 р. Справа№ 920/181/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Горда В.В.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 03.12.2019,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Карамейя»

на рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2019 (повний текст складено 18.09.2019)

у справі №920/181/18 (суддя Є.А. Жерьобкіна)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріально-технічного забезпечення «Інженерний Центр «Реагент»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя»

про стягнення 233845 грн 66 коп,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріально-технічного забезпечення «Інженерний Центр «Реагент» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» (далі, відповідач) про стягнення з відповідача на свою користь 792 620 грн. заборгованості за поставлений товар, 115 396 грн. 79 коп. пені, 39 631 грн. 41 коп. штрафу, 66 374 грн. 41 коп. інфляційних втрат, 12 443 грн. 05 коп. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами 16.03.2016 Договору №132/16 на купівлю хімічної продукції в частині строків оплати отриманого товару. Також на суму заборгованості позивачем у відповідності до пункту 6.1. договору нараховано пеню і штраф, а на підставі статті 625 Цивільного кодексу України - інфляційні і три відсотки річних.

11.06.2018 позивач подав до Господарського суду Сумської області уточнення до позовної заяви, в яких просив стягнути з відповідача 115 396 грн. 79 коп. пені, 66 374 грн. 41 коп. інфляційних втрат, 12 443 грн. 05 коп. 3% річних, оскільки відповідачем заборгованість у розмірі 792 620 грн. була погашена. Дана заява була прийнята судом до розгляду.

Історія справи, короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Сумської області від 20.06.2018 у справі №920/181/18 позов задоволено частково, присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріально-технічного забезпечення «Інженерний Центр «Реагент» 29 577 грн. 21 коп. пені, 39 631 грн. 00 коп. штрафу, 16564 грн. 98 коп. інфляційних втрат, 5 204 грн. 20 коп. 3% річних, 12 629 грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд, посилаючись на приписи статей 526, 530 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України та встановлення обставин порушення відповідачем грошового зобов`язання на суму 792 620,00 грн, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних. Проте, у зв`язку із помилковістю наданого позивачем розрахунку вищенаведених сум, суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок, дійшов висновку про часткове задоволення позову. Крім того, суд першої інстанції з урахуванням статей 546, 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України, дійшов висновку про можливість стягнення з відповідача пені та штрафу у відповідному розмірі, оскільки ці штрафні санкції сторонами самостійно передбачено у договорі. Також Господарський суд Сумської області зауважив, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов`язання, оскільки заборгованість була сплачена після звернення позивача до суду з позовною заявою. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували складний фінансовий стан відповідача та інші обставини, які мають істотне значення, суду не надано. Штрафні санкції, які заявлені позивачем до стягнення, на думку суду, є співрозмірними з сумою боргу.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 рішення Господарського суду Сумської області від 20.06.2018 у справі № 920/181/18 скасовано частково; викладено його резолютивну частину в наступній редакції: «Позов задовольнити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» (40020, Сумська обл., м. Суми, вул. Курська, 18, ідентифікаційний код 34327895) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріально-технічного забезпечення «Інженерний центр «Реагент» (49041, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Трудових Резервів, 6, ідентифікаційний код 19313492) 106 020 (сто шість тисяч двадцять) грн 81 коп. пені, 39 631 (тридцять дев`ять тисяч шістсот тридцять одну) грн 00 коп. штрафу, 65 878 (шістдесят п`ять тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн 00 коп. інфляційних втрат, 12 443 (дванадцять тисяч чотириста сорок три) грн 05 коп. три відсотки річних, 14 654 (чотирнадцять тисяч шістсот п`ятдесят чотири) грн 00 коп. судового збору, понесеного стороною у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. В іншій частині позову - відмовити»; присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріально-технічного забезпечення «Інженерний центр «Реагент» 2 540 (дві тисячі п`ятсот сорок) грн 00 коп. судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що ТОВ «ПМТЗ «Інженерний центр «Реагент» питання обґрунтованості задоволення Господарським судом Сумської області позову в частині стягнення штрафу у розмірі 39 641,00 грн не порушувалось, а відтак, в силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, рішення переглянуто в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, приймаючи вказану постанову, дійшов висновку, що рішення Господарського суду Сумської області від 20.06.2018 в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних є таким, що прийнято при неповному з`ясуванні усіх обставин справи. Апеляційний господарський суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нарахування штрафних санкцій здійснюється по кожній партії поставки окремо з урахуванням приписів частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, проте помилково визначив, що періодом з нарахування штрафних санкцій охоплюється лише остання партія поставки на суму 214 200,00 грн (видаткова накладна № 9101 від 23.03.2017).

Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач допустив порушення строків виконання договірних зобов`язань з оплати поставленого товару, зокрема, за такими видатковими накладними: №03231 від 24.03.2017, №03596 від 03.04.2017, №3810 від 06.04.2017, №3032 від 10.04.2017, №4189 від 18.04.2017, №3734 від 27.04.2017, №5048 від 12.05.2017, №6150 від 08.06.2017, №6599 від 20.06.2017, №7002 від 30.06.2017, №7390 від 07.07.2017, №7604 від 17.07.2017, №7904 від 21.07.2017, №9101 від 23.08.2017. Проте, враховуючи, що позивач визначив період нарахування штрафних санкцій з 27.08.2017 по 05.03.2018, а також з огляду на положення закону щодо обмеження строку нарахування пені шістьма місяцями та умови договору (строк виконання зобов`язання), апеляційна інстанція, з урахуванням проведених відповідачем проплат, встановила, що частковому врахуванню підлягає прострочка за видатковими накладними №6599 від 20.06.2017 за період з 27.08.2017 по 14.09.2017 (оплата 15.09.2017); №7002 від 30.06.2017 - з 27.08.2017 по 20.09.2018 (оплата 21.09.2017); №7390 від 07.07.2017 - з 27.08.2017 по 13.01.2018 (з урахуванням часткового погашення заборгованості 21.09.2017 та 03.11.2017); №7604 від 17.07.2017 - з 27.08.2017 по 23.01.2018; №7904 від 21.07.2017 - з 27.08.2017 по 27.01.2018; №9101 від 23.08.2017 - з 29.08.2017 по 01.03.2018. Оскільки позивач в апеляційній скарзі (з урахуванням уточненого розрахунку) просив задовольнити позовні вимоги шляхом стягнення пені в сумі 106 020,81 грн, апеляційна інстанція на підставі статей 14, 269 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про обґрунтованість вимог апеляційної скарги в цій частині.

Північний апеляційний господарський суд також дійшов висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат лише за останню партію товару на суму заборгованості в розмірі 214 200,00 грн (видаткова накладна №9101 від 23.03.2017). На підставі власного розрахунку, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 12 443,05 грн 3% річних та 65 878,00 грн інфляційних втрат. В іншій частині розрахунок позивача визнано необґрунтованим.

Одночасно, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні клопотання відповідача про зменшення сум штрафних санкцій на підставі статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, оскільки відповідачем не було доведено існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, не надано доказів на підтвердження скрутного матеріального становища відповідача, а заявлена сума штрафних санкцій є співрозмірною з сумою боргу.

Постановою Верховного Суду від 24.04.2019 постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 та рішення господарського суду Сумської області від 20.06.2018 у справі № 920/181/18 скасовано в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних. Справу у цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду Сумської області.

Направляючи справу в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів касаційного господарського суду зазначила, що вважає передчасними висновки обох судових інстанцій щодо початку періоду прострочки виконання зобов`язань відповідачем, оскільки такі висновки зроблені без з`ясування правильності розрахунку сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, що стягуються.

Верховний Суд зазначив, що вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції, що оскільки позивачем визначено період нарахування штрафних санкцій з 27.08.2017 по 05.03.2018, а також з огляду на положення закону щодо обмеження строку нарахування пені шістьма місяцями та умови договору, частковому врахуванню підлягає прострочка за видатковими накладними №6599 від 20.06.2017 за період з 27.08.2017 по 14.09.2017 (оплата 15.09.2017); №7002 від 30.06.2017 - з 27.08.2017 по 20.09.2018 (оплата 21.09.2017); №7390 від 07.07.2017 - з 27.08.2017 по 13.01.2018 (з урахуванням часткового погашення заборгованості 21.09.2017 та 03.11.2017); №7604 від 17.07.2017 - з 27.08.2017 по 23.01.2018; №7904 від 21.07.2017 - з 27.08.2017 по 27.01.2018; №9101 від 23.08.2017 - з 29.08.2017 по 01.03.2018. Водночас, приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції виходив з поданого позивачем до апеляційної інстанції уточненого розрахунку позовних вимог про стягнення пені в сумі 106 020,81 грн. Однак, суд апеляційної інстанцій не звернув уваги на те, що розрахунок пені, поданий до суду апеляційної інстанції, було зроблено із відхиленням від визначного позивачем у суді першої інстанції проміжку часу протягом якого, на його думку, мало місце невиконання зобов`язань (з 27.08.2017 по 05.03.2018) зокрема: за накладною №7390 це період з 11.07.2017 до 09.01.2018; за накладною №7604 це період з 21.07.2017 до 19.01.2018; за накладною №7904 це період з 25.07.2017 до 23.01.2018; за накладною №9101 це період з 27.08.2017 до 05.03.2018.

У свою чергу, суд першої інстанції також не врахував наведеного та дійшов помилкового висновку, що періодом з нарахування пені, визначеним позивачем при зверненні з позовом, охоплюється лише остання партія поставки на суму 214 200,00 грн (видаткова накладна №9101 від 23.03.2017), тоді як нарахування штрафних санкцій здійснюється по кожній партії поставки окремо з урахуванням приписів частини 6 статті 231 Господарського кодексу України.

Що стосується сум 3% відсотків річних та інфляційних втрат, суд касаційної інстанції зазначив, що вони були розраховані з відповідними порушеннями без дослідження періодів прострочення по кожній партії поставки, однак суди наведеного не врахували та не перевірили відповідні розрахунки позивача у наведеній частині. Більш того, господарські суди не перевірили розрахунок позивача з урахуванням умов договору. Так, звертаючись до суду, позивач зазначив, що відповідно до пункту 2.3 договору №132/16 відповідач зобов`язаний оплатити товар позивачу протягом п`яти календарних днів після отримання товару, а відповідно до п. 1.1 договору відповідач зобов`язується прийняти та оплатити товар відповідно до специфікацій, які є невід`ємною частиною договору. Позивач зауважив, що відповідно до умов специфікацій, відповідач зобов`язаний оплатити товар позивачу протягом трьох календарних днів після отримання товару. Однак, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не дослідили умови оплати по кожній специфікації, за якою наявна прострочка оплати товару, зокрема умову, протягом якого періоду часу у відповідача виникає обов`язок щодо оплати товару.

Оскільки постановою Верховного Суду від 24.04.2019 постанова Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 та рішення Господарського суду Сумської області від 20.06.2018 у справі № 920/181/18 скасовані в частині, предметом нового розгляду є вимоги щодо стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до частини 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду Сумської області від 16.09.2019 у справі №920/181/18 (суддя Є.А. Жерьобкіна) позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріально-технічного забезпечення «Інженерний Центр «Реагент» 62 748 грн. 22 коп. пені, 43 871 грн. 47 коп. інфляційних втрат, 7 176 грн. 44 коп. 3% річних, 14 195 грн. 90 коп. витрат по сплаті судового збору.

Вирішено закрити провадження в частині стягнення пені в сумі 29 577 грн. 21 коп., інфляційних втрат в сумі 16 564 грн. 98 коп., 3% річних в сумі 5 204 грн. 20 коп.

У задоволенні позову в іншій частині щодо стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних - відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд, враховуючи встановлений факт несвоєчасної оплати відповідачем поставленого позивачем товару за накладними №9101 від 23.08.2017 на суму 214 200 грн., №7904 від 21.07.2017 на суму 111 300 грн. 00 коп., №7604 від 17.07.2017 на суму 424 410 грн. 00 коп., №7390 від 07.07.2017 на суму 379 260 грн. 00 коп. (залишок боргу - 42 710 грн. 00 коп.), визнав правомірними та обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в сумі 92 325 грн. 43 коп., інфляційних втрат в сумі 60 436 грн. 45 коп., 3% річних в сумі 12 380 грн. 64 коп. Водночас, суд встановив, що згідно платіжного доручення №4492 від 28.02.2019 на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 у справі № 920/181/18 відповідачем було сплачено позивачу 90 977 грн. 39 коп. (29 577 грн. 21 коп. пені, 39 631 грн. 00 коп. штрафу, 16 564 грн. 98 коп. інфляційних втрат, 5 204 грн. 20 коп. 3% річних). Оскільки матеріалами справи підтверджується факт сплати відповідачем на користь позивача 29 577 грн. 21 коп. пені, 16 564 грн. 98 коп. інфляційних втрат, 5 204 грн. 20 коп. 3% річних, що є предметом нового судового розгляду у справі №920/181/18, суд дійшов висновку, що між сторонами відсутній предмет спору в цій частині, а тому на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України закрив провадження у цій частині.

Також суд першої інстанції залишив без розгляду заяву відповідача (вх. № 2847к від 13.09.2019), в якій останній просив суд у зв`язку зі спливом строків позовної давності відмовити у позові в частині стягнення неустойки (пені) за накладними №6599 від 20.06.2017 (на суму 361 200 грн 00 коп.), №7002 від 30.06.2017 (на суму 244713 грн 00 коп.), №7390 від 07.07.2017 (на суму 336 550 грн. 00 коп.), оскільки стягнення пені за несвоєчасну оплату товару по вказаним накладним, виходячи з відповідних сум заборгованості, не є предметом розгляду у справі №920/181/18.

Стосовно заявленого відповідачем у відзиві на позовну заяву (вх. № 3062 від 17.04.2018) та у письмових поясненнях (вх. № 4552 від 18.06.2018) клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій суд у рішенні зазначив, що оскільки прострочення виконання грошового зобов`язання становило тривалий термін, борг був повністю погашений тільки після звернення позивача з позовом до суду, пеня нарахована в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, розмір нарахованої пені є невеликим порівняно із сумою основного боргу, що існувала на момент звернення позивача з позовом до суду, а відповідач не надав суду поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення, то відсутні підстави для зменшення заявленої позивачем до стягнення із відповідача пені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 07.10.2019 (про що свідчить відбиток вхідного штемпелю Господарського суду Сумської області) Товариство з обмеженою відповідальністю «Карамейя» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2019 у справі №920/181/18 змінити в частині задоволення позовних вимог про стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Карамейя» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріально-технічного забезпечення «Інженерний Центр «Реагент» пені у сумі 62748 грн. 22 коп., а саме: зменшити належну до стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Карамейя» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріально-технічного забезпечення «Інженерний Центр «Реагент» суму пені на 60%, тобто до 25 099,29 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у суду першої інстанції були наявні законодавчо визначені підстави для зменшення суми штрафних санкцій, серед яких:

- ступінь виконання зобов`язань: ТОВ «Керамейя» постійно здійснювало погашення боргу, намагаючись здійснити якомога скоріше повне виконання грошових зобов`язань у найкоротший термін, відповідно, було здійснено повне погашення боргу, докази чого містяться у матеріалах справи;

- майновий стан сторін: ТОВ «Керамейя» у періоди існування боргу мало погіршення фінансових показників, спад продажу товарів з однієї сторони та підняття розмірів витрат з іншої. Поряд із цим, наявне ускладнення загальних економічних показників у державі, наприклад, постійно зростає вартість енергоносіїв, паливно-мастильних матеріалів, електроенергії тощо;

- поведінка винної сторони: ТОВ «Керамейя» визнає борг, та здійснило всі можливі кроки для вирішення спору у позасудовому порядку. Зокрема, за листом № 94 від 26.03.2018 було запропоновано мирні шляхи врегулювання даного спору (повернення товару, сплата борг із розстроченням тощо);

- розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. До збитків, яких зазнав позивач у зв`язку із неналежним виконанням ТОВ «Керамейя» своїх грошових зобов`язань за договором можливо віднести лише інфляційні втрати та сплату судових витрат (судового збору), відшкодування яких здійснюється за рахунок задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків та витрат зі сплати судового збору;

Тобто, на переконання скаржника, стягнення з відповідача повної суми пені поряд із відшкодуванням збитків за рахунок інших стягнень (інфляційних втрат, 3% річних) та стягненням повної суми штрафу, який вже сплачено (докази надано), створює джерело для безпідставного збагачення позивача та несправедливий непомірний тягар для відповідача.

Узагальнені доводи відзиву позивача на апеляційну скаргу

Представник позивача 31.10.2019 подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін. У відзиві позивач наголосив на тому, що відповідач не має права на оскарження рішення суду в частині відмови у зменшенні штрафних санкцій, оскільки відповідач у касаційній скарзі на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2019 у даній справі оскаржував тільки період нарахування пені по кожній специфікації, за якою наявна прострочка оплати товару і не оскаржував правомірну відмову апеляційним судом у зменшенні пені у зв`язку з недоведеністю відповідачем винятковості випадку, з яким закон пов`язує можливість зменшення штрафних санкцій. Більше того, у касаційній скарзі на вказану постанову відповідач просив залишити в силі рішення Господарського суду Сумської області від 20.06.2018 у справі №920/181/18, таким чином, погоджуючись з його правомірним рішенням про відмову у зменшенні пені. Отже, в частині відмови відповідачу у зменшенні пені рішення судів набрали законної сили та не підлягають розгляду та оскарженню, враховуючи вказівки Верховного Суду. По суті заяви відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) позивач зазначив, що відповідач просить зменшити пеню без будь-яких доказів скрутного матеріального становища та без доведення винятковості випадку, з яким закон пов`язує можливість зменшення штрафних санкцій. Єдине, на що посилається відповідач, це загальна економічна ситуація, яка склалася в країні, висока ступінь інфляційних процесів в економіці країни.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2019 справу №920/181/18 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Карамейя» на рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2019 у справі №920/181/18. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Карамейя» на рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2019 у справі №920/181/18 на 03.12.2019.

21.11.2019 представник апелянта подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої апелянт просив доручити Господарському суду Сумської області.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2019 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Карамейя» про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, призначено справу №920/181/18 до розгляду в режимі відеоконференції на 03.12.2019. Ухвалено, що засідання відбудеться в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1-А (зал №13, 2 поверх). Доручено Господарському суду Сумської області забезпечити проведення відеоконференції 03.12.2019 о 10 год. 00 хв. у приміщенні Господарського суду Сумської області за адресою: проспект ім. Т.Шевченка, 18/1, м. Суми, 40011.

У судовому засіданні 03.12.2019, яке проводилось у режимі відеоконференції, суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 03.12.2019 у приміщення Господарського суду Сумської області з`явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 03.12.2019 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення позивача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, наявність відзиву позивача на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду змінити, задовольнивши клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

16.03.2016 між ТОВ «ПМТЗ «Інженерний центр «Реагент» (продавець) та ТОВ «Керамейя» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу №132/16 (далі - Договір), згідно з умовами якого продавець зобов`язався передати у власність відповідачу хімічну продукцію відповідно до специфікацій, а покупець зобов`язався прийняти продукцію та оплатити її вартість.

Згідно з пунктом 3 Договору відвантаження товару здійснюється зі складу продавця транспортом покупця. Продукція поставляється в тарі, передбаченій відповідними ДСТУ, ТУ. На кожну партію товару продавець надає покупцю оригінал рахунку на фактично відвантажений товар, видаткову та податкову накладні, сертифікат якості.

Сторонами щодо кожної окремої партії поставки товару складено специфікації №№1-44.

За змістом пункту 6.1. Договору за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань по даному договору сторони несуть майнову відповідальність у відповідності до діючого законодавства України. За прострочку платежу покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,5% від суми платежу за кожний день прострочки.

На виконання умов договору позивач у період з 16.03.2016 по 05.02.2018 здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 14 224 539,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, довіреностями на отримання товарних цінностей.

Факт отримання товару Товариством з обмеженою відповідальністю «Керамейя» під час розгляду справи відповідачем не заперечувався.

Відповідно до пункту 2.3. Договору відповідач зобов`язаний оплатити товар позивачу протягом п`яти календарних днів після отримання товару, а відповідно до пункту 1.1. Договору відповідач зобов`язується прийняти та оплатити товар відповідно до специфікацій, які є невід`ємною частиною договору.

Заборгованість у сумі 792 620,00 грн., про стягнення якої позивач звернувся з позовом до суду у даній справі, виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою товару, поставленого за видатковими накладними №9101 від 23.08.2017 на суму 214 200 грн., №7904 від 21.07.2017 на суму 111 300 грн. 00 коп., №7604 від 17.07.2017 на суму 424 410 грн. 00 коп., №7390 від 07.07.2017 на суму 379 260 грн. 00 коп. (залишок боргу - 42 710 грн. 00 коп.).

Вказаний товар поставлений згідно зі специфікаціями №41 від 07.07.2017 на суму 379 260 грн., №42 від 14.07.2017 на суму 424 410 грн. 00 коп., №43 від 20.07.2017 на суму 111 300 грн 00 коп., №44 від 23.08.2017 на суму 214 200 грн. 00 коп.

У специфікаціях сторонами узгоджено умови поставки (склад покупця), а також умови оплати - протягом 3-х банківських днів з моменту отримання товару.

Матеріалами справи підтверджується, що під час вирішення спору у суді першої інстанції відповідачем було здійснено оплату основної заборгованості у сумі 792 620,00 грн. (платіжні доручення №367 від 15.12.2017 на суму 1000 грн. 00 коп., №1086 від 01.03.2018 на суму 50 000 грн 00 коп., №1442 від 05.04.2018 на суму 50000 грн. 00 коп., №1385 від 03.04.2018 на суму 50 000 грн. 00 коп., №1687 від 27.04.2018 на суму 200000 грн. 00 коп., №1681 від 26.04.2018 на суму 30 000 грн. 00 коп., №1709 від 27.04.2018 на суму 91 620 грн 00 коп.), що стало підставою звернення позивача із заявою про уточнення позовних вимог від 11.06.2018, яка була прийнята судом першої інстанції.

Водночас, оскільки поставлений позивачем товар загальною вартістю 792 620 грн. 00 коп. був оплачений відповідачем повністю, однак з простроченням строків оплати, визначених у специфікаціях, позивачем на підставі пункту 6.1. Договору, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за несвоєчасну оплату товару відповідачу нараховані пеня 115 396 грн. 79 коп., 66 374 грн. 41 коп. інфляційних втрат, 12 443 грн. 05 коп. 3% річних, виходячи з суми заборгованості в розмірі 792 620 грн. за період з 27.08.2017 по 05.03.2018.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови, мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених сторонами

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами Договір №132/16 від 16.03.2016 за своєю правовою природою є договором поставки, правове регулювання якого здійснюється за правилами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом статей 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов`язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Пеня, за визначенням частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України, це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов`язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Наведеною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Згідно з пунктом 6.1. Договору за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань по даному договору сторони несуть майнову відповідальність у відповідності до діючого законодавства України. За прострочку платежу покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,5% від суми платежу за кожний день прострочки.

Умови укладеного між сторонами Договору не містять інших положень щодо строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначені частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що поставлений позивачем товар загальною вартістю 792 620 грн. 00 коп. оплачений відповідачем повністю, однак з простроченням строків оплати, визначених у специфікаціях.

Згідно з поданим розрахунком, за несвоєчасну оплату товару відповідачеві нарахована пеня в загальній сумі 115 396 грн. 79 коп., виходячи з суми заборгованості в розмірі 792 620 грн. 00 коп. за період з 27.08.2017 по 05.03.2018.

Водночас, за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачеві нараховані 3 % річних в загальній сумі 12 443 грн. 05 коп. та інфляційні збитки в сумі 66 374 грн 41 коп., виходячи з суми заборгованості в розмірі 792 620 грн. 00 коп. за період з 27.08.2017 по 05.03.2018.

Перевіривши обставини, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку, суд першої інстанції, враховуючи вказівки суду касаційної інстанції, встановив наступне.

При нарахуванні пені, 3% річних та інфляційних втрат за період з 27.08.2017 по 05.03.2018 позивачем не враховано оплату товару в сумі 1000 грн. згідно з платіжним дорученням № 367 від 15.12.2017, а також оплату в сумі 50 000 грн 00 коп. згідно з платіжним дорученням № 1086 від 01.03.2018.

За накладною №7390, товар отриманий відповідачем 07.07.2017, відповідно, з урахуванням строку оплати товару, вказаного у специфікації № 41 від 07.07.2017, товар мав бути оплачений у строк до 12.07.2017, прострочення оплати - з 13.07.2017.

За накладною №7604, товар отриманий відповідачем 17.07.2017, відповідно, з урахуванням строку оплати товару, вказаного у специфікації № 42 від 14.07.2017, товар мав бути оплачений у строк до 20.07.2017, прострочення оплати - з 21.07.2017.

За накладною №7904, товар отриманий відповідачем 21.07.2017, відповідно, з урахуванням строку оплати товару, вказаного у специфікації № 43 від 20.07.2017, товар мав бути оплачений у строк до 26.07.2017, прострочення оплати - з 27.07.2017.

За накладною №9101, товар отриманий відповідачем 23.08.2017, відповідно, з урахуванням строку оплати товару, вказаного у специфікації № 44 від 23.08.2017, товар мав бути оплачений у строк до 28.08.2017, прострочення оплати - з 29.08.2017.

З урахуванням приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, правомірним є нарахування пені в межах зазначеного позивачем періоду нарахування:

1) за накладною №7390, виходячи з суми заборгованості в розмірі 42 710 грн. 00 коп. з 27.08.2017 по 14.12.2017, виходячи з суми заборгованості в розмірі 41 710 грн. 00 коп. з 15.12.2017 по 12.01.2018;

2) за накладною №7604, виходячи з суми заборгованості в розмірі 424 410 грн. 00 коп. з 27.08.2017 по 20.01.2018;

3) за накладною №7904, виходячи з суми заборгованості в розмірі 11 1300 грн. 00 коп. з 27.08.2017 по 26.01.2018;

4) за накладною №9101, виходячи з суми заборгованості в розмірі 214 200 грн. 00 коп. з 29.08.2017 по 28.02.2018.

Як зазначив суд першої інстанції у рішенні від 16.09.2019, з урахуванням викладених обставин, враховуючи встановлений судом факт несвоєчасної оплати відповідачем поставленого позивачем товару за накладними №9101 від 23.08.2017 на суму 214 200 грн., №7904 від 21.07.2017 на суму 111 300 грн. 00 коп., №7604 від 17.07.2017 на суму 424 410 грн. 00 коп., №7390 від 07.07.2017 на суму 379 260 грн. 00 коп. (залишок боргу - 42710 грн. 00 коп.), є правомірними та обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в сумі 92 325 грн. 43 коп., інфляційних втрат в сумі 60 436 грн. 45 коп., 3% річних в сумі 12 380 грн. 64 коп.

Водночас, оскільки матеріалами справи підтверджується факт сплати відповідачем на користь позивача 29 577 грн. 21 коп. пені, 16 564 грн. 98 коп. інфляційних втрат, 5 204 грн. 20 коп. 3% річних, що є предметом нового судового розгляду у справі №920/181/18, суд дійшов висновку, що між сторонами відсутній предмет спору в цій частині, а тому на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України закрив провадження у цій частині.

Також суд першої інстанції залишив без розгляду заяву відповідача (вх. № 2847к від 13.09.2019), в якій останній просив суд у зв`язку зі спливом строків позовної давності відмовити у позові в частині стягнення неустойки (пені) за накладними №6599 від 20.06.2017 (на суму 361 200 грн 00 коп.), №7002 від 30.06.2017 (на суму 244713 грн 00 коп.), №7390 від 07.07.2017 (на суму 336 550 грн. 00 коп.), оскільки стягнення пені за несвоєчасну оплату товару по вказаним накладним, виходячи з відповідних сум заборгованості, не є предметом розгляду у справі №920/181/18.

Вищевстановлені судом першої інстанції у рішенні обставини, правильність здійснених розрахунків пені, 3% річних, інфляційних втрат, періодів їх нарахування, скаржником у поданій апеляційній скарзі не заперечуються та не спростовуються, а відтак, з огляду на встановлені статтею 269 Господарського процесуального кодексу України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, судом рішення суду у цій частині судом не переглядається.

Скаржник у апеляційній скарзі, як зазначалося вище, просить змінити рішення суду першої інстанції, задовольнивши його клопотання про зменшення розміру пені та зменшивши її на 60%, тобто до 25 099,29 грн.

Колегією суддів встановлено, що під час попереднього розгляду справи відповідачем у відзиві на позовну заяву (вх. №3062 від 17.04.2018) та у письмових поясненнях (вх. №4552 від 18.06.2018) було викладене клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі статті 551 Цивільного кодексу України та статті 223 Господарського кодексу України, посилаючись на важкий фінансовий стан відповідача, визнання боргу відповідачем та здійснення якомога скорішого його погашення, перевищення розміру неустойки над розміром збитків. Аналогічні підстави для зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення з відповідача пені викладені відповідачем і в апеляційній скарзі.

Позивач, у свою чергу, проти задоволення вказаного клопотання відповідача заперечував, зокрема, у відповіді на відзив від 27.04.2018.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) та доводи апеляційної скарги відповідача із цього приводу, зазначає наступне.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

За змістом статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому береться до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та викладені відповідачем у клопотанні про зменшення розміру пені та апеляційній скарзі обставини, врахувавши заперечення позивача, вважає, що зменшення суми пені на 60%, тобто до 25 099,29 грн., про що просив відповідач, не узгоджується з приписами статті 551 Цивільного кодексу України, статті 223 Господарського кодексу України щодо врахування інтересів як боржника, так і кредитора при зменшенні судом розміру неустойки (штрафних санкцій). При цьому, відповідачем, не доведено наявності виняткових обставин, що визначені у вказаних приписах статті 233 Господарського кодексу України та з наявністю яких законодавець пов`язав виникнення підстав для зменшення розміру штрафних санкцій судом. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження збитковості відповідача.

Посилання скаржника на те, що стягнення з відповідача повної суми пені поряд із відшкодуванням збитків за рахунок інших стягнень (інфляційних втрат та 3% річних) створює джерело для безпідставного збагачення позивача та несправедливий непомірний тягар для відповідача колегією суддів відхиляються, оскільки стягнення 3% річних та інфляційних втрат, як уже зазначалося вище, є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, у той час, як неустойка є штрафною санкцією за порушення договірних зобов`язань, можливість стягнення якої вільно та самостійно передбачена сторонами у Договорі. При цьому, відповідно до статті 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконаннях або неналежним виконанням зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції на підставі оцінки усієї сукупності обставин у даній справі, з урахуванням принципів співмірності і пропорційності, спрямованих на забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника, враховуючи, що прострочення виконання грошового зобов`язання становило тривалий термін, борг був повністю погашений тільки після звернення позивача з позовом до суду, пеня нарахована в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, розмір нарахованої пені є невеликим порівняно із сумою основного боргу, що існувала на момент звернення позивача з позовом до суду, а відповідач не надав суду доказів поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання відповідача та зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені, висновки суду першої інстанції з приводу чого є обґрунтованими.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на неможливість оскарження відповідачем рішення суду в цій частині оцінюються судом критично, оскільки наявність в оскаржуваному рішенні суду висновків щодо заявленого відповідачем клопотання безумовно надає йому право, у разі незгоди, на його оскарження в цій частині. При цьому, цілком логічним є те, що клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені було вирішене судом першої інстанції лише після встановлення її вірного розміру.

З огляду на вищевикладене, та враховуючи відсутність підстав для зменшення заявленого позивачем до стягнення з відповідача розміру пені, рішення суду у цій частині підлягає залишенню без змін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог у частині стягнення пені, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Доводи апеляційної скарги відповідача не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду. Скаржником не наведено обґрунтованих підстав для задоволення клопотання про зменшення розміру пені.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамейя» на рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2019 у справі №920/181/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 16.09.2019 у справі №920/181/18 залишити без змін.

Матеріали справи №920/181/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10.12.2019.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко