ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

"03" грудня 2019 р.Справа № 922/2771/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши матеріали скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Еко-Ойл" на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва Олександра Сергійовича по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Еко-Оіл", м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - фізична особа-підприємець Могельський Олег Валерійович, м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерснабстрой", м. Харків
про звернення стягнення на предмет іпотеки
за участю представників учасників справи:

стягувача - Скрипка Л.В.

боржника - ОСОБА_1

приватний виконавець - Семендяєв О.С.

третіх осіб - не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

11.11.2019 до господарського суду від боржника - ТОВ "ВК Еко-Ойл" (боржник) надійшла скарга на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва Олександра Сергійовича, в якій боржник просить суд:

- визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. щодо винесення постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 28.10.2019 по виконавчому провадженню №59531910 неправомірними;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. скасувати постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 28.10.2019 по виконавчому провадженню №59531910.

В обґрунтування скарги боржник вказує на те, що приватним виконавцем спірну постанову було винесено на користь особи, яка станом на момент винесення даної постанови не мала будь-яких прав щодо отримання такого нерухомого майна у власність, оскільки всі права були вже передані іншій юридичній особі - АТ "Альфа-Банк"; спірна постанова винесена з порушенням норм чинного законодавства, а саме: до спірних правовідносин приватним виконавцем застосовано норми ст. 49 Закону України "Про іпотеку", які в даному випадку не підлягають застосуванню й фактично приватним виконавцем самостійно, без звернення до суду було змінено спосіб виконання рішення.

У судовому засіданні 03.12.2019 представник скаржника (боржник) підтримав скаргу у повному обсязі та проси суд її задовольнити.

Присутній у судовому засіданні приватний виконавець проти скарги заперечував з мотивів, викладених у письмових поясненнях по скарзі та просив суд відмовити в її задоволенні.

Представник стягувача у судовому засіданні проти скарги заперечував, з мотивів, викладених у письмових поясненнях на скаргу та просив суд відмовити в її задоволенні.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно ч. ч.1, 2 ст. 342 ГПК України, скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Розглянувши скаргу, дослідивши матеріали справи, вислухавши представників учасників справи, враховуючи подані останніми докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.03.2017 господарським судом Харківської області у справі №922/2771/16 ухвалено судове рішення, яким позов задоволений повністю. На задоволення вимог Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", за Генеральним договором № 805/6/18/8-135 від 13.10.2008, в сумі 52 202 252,55 грн. (що складається з: 24 523 240,80 грн. за тілом кредиту, 17 666 065,27 грн. за відсотками, 3 252 025,37 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 6 760 921,09 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків), звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 805/13/18-5/8-826 від 13.10.2008: на нежитлові приміщення першого поверху № 66-1-:-66-6, 66-2а, 66-8:66-12, 66-17, 66-17а, 66-18, що знаходяться за адресою: м. Харків, Харківська набережна, 9, шляхом реалізації предмета іпотеки при проведенні прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, встановивши початкову ціну предмета іпотеки у розмірі 10 238 740,20 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВК Еко-Оіл" (м. Харків, вул. Артема, 2, код 38493041) на користь Приватного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (м. Київ, вул. Ковпака, 29, к/р 0003 в Головному управлінні НБУ по м. Києву та Київській області, МФО 321024, код 00039019) судовий збір в розмірі 153581,10 грн.

Рішення набрало законної сили та на його виконання був виданий відповідний наказ.

11.07.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С., за заявою АТ "Укрсоцбанк", була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №59531910 з виконання наказу господарського суду Харківської області від 04.10.2018 №922/2771/16.

11.07.2019 копія постанови була направлена на адресу стягувача та боржника.

11.10.2019 за вих.номером 12.1/87-139 стягувачем приватному виконавцю була подана заява про залишення майна за іпотекодержателем, в якій стягувач вказав, що у разі оголошення торгів такими, що не відбулися, даним листом АТ "Укрсоцбанк" висловлює свою безумовну згоду на придбання предмета іпотеки (нежитлові приміщення (магазин меблів) № 66-1-:-66-12, 66-14-:-66-17, 66-17а, 66-18, 66-20 загальною площею 427,1 кв.м., в житловому будинку літ. "А-5", що знаходиться за адресою: м. Харків, Харківська набережна, будинок 9 за початковою ціною електронних торгів шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна з оформленням та видачею АТ "Укрсоцбанк" протоколу і акту про реалізацію предмета іпотеки.

В рамках виконавчого провадження, 25 жовтня 2019 року на електронних торгах СЕТАМ було проведено аукціон з реалізації належного на праві власності ТОВ "ВК Еко-Оіл" майна: лот 376692 - іпотека, нежитлові приміщення №66-1-:66-12,66-14:-66-17,66-17а,66-18,66-20, розташовані в житловому будинку, загальною площею 427,1 кв.м., адреса: м . Харків, Харківська набережна, 9.

Відповідно до протоколу №439446 проведення електронних торгів від 25.10.2019, торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників.

28.10.2019 приватним виконавцем була винесена постанова про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, якою стягувачу - АТ "Укрсоцбанк" в рахунок погашення заборгованості за наказом №922/2771/16 від 04.10.2018, що видав господарський суд Харківської області передано нежитлові приміщення №66-1-:66-12,66-14:-66-17,66-17а,66-18,66-20, в житловому будинку лі. "А-5", загальною площею 427,1 кв.м., за адресою: м . Харків, Харківська набережна, 9 на загальну суму 10238740,20 грн., що належить боржнику ТОВ "ВК Еко-Оіл".

28.10.2019 приватним виконавцем був складений акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Згідно ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ст. 327 ГПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ст. 51 Закону України "Про виконавче провадження", спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 41 Закону України "Про іпотеку", реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про іпотеку", протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про залишення за собою майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися.

Судом встановлено, що стягнення на об`єкт нерухомості звернено для задоволення вимог стягувача, що є іпотекодержателем.

Таким чином, враховуючи наявність рішення господарського суду Харківської області від 15.03.2017 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виконавчі дії на підставі вказаного судового рішення регулюються спеціальними нормами Закону України "Про іпотеку".

Отже, твердження скаржника, що приватний виконавець вийшов за межі наказу господарського суду Харківської області по справі №922/2771/16 є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Твердження скаржника про те, що приватним виконавцем спірну постанову було винесено на користь особи, яка станом на момент її винесення не мала будь-яких прав щодо отримання нерухомого майна у власність, відхиляються судом з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ "Укрсоцбанк" з 17.09.2019 перебуває в стані припинення шляхом приєднання до АТ "Альфа-Банк" за процедурою, передбаченою Законом України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків" від 23.03.2017, пунктом 8 якого передбачено, що після відкликання банківської ліцензії юридична особа, яка припинила здійснювати банківську діяльність, може здійснювати інші види діяльності, визначені законодавством. Відповідно до ст. 91 ЦК України, цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Як вбачається з даних ЄДРЮОФОПтаГФ, станом на день винесення оскаржуваної постанови та на день розгляду скарги, АТ "Укрсоцбанк" включене до реєстру та знаходиться в стадії припинення. Твердження боржника про те, що Національним банком України відкликано у АТ "Укрсоцбанк" банківську ліцензію і на цій підставі банк не має права на момент винесення оскаржуваної постанови та акту від 28.10.2019 року на отримання нерухомого майна у власність відхиляються судом, оскільки прийняття майна стягувачем в рахунок погашення заборгованості не є видом банківської діяльності, який потребує спеціального дозволу (банківської діяльності) на його здійснення.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої схвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ГІ)/2019). Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист: невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до ст. 18 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права чи інтереси.

Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення ЄСПЛ у справі "Артіко проти Італії"). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя в світлі того демократичному суспільстві право на справедливий суд, а саме: не сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду. При цьому в рішенні ЄСПЛ у справі "Шмалько проти України" суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (рішення справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року). У справі "Войтенко проти України" суд знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те. щоб рішення суду було викопане без невиправданих затримок (рішення у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії"). У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України", право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу "Брумареску проти Румунії"). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Окрім цього, скаржником (боржником) не доведено суду які саме його права порушені при винесені приватним виконавцем оскаржуваної постанови.

Відповідно до ст. 343 ГПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Підсумовуючи викладене, враховуючи наведені норми законодавства та фактичні обставини, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість скарги, та про відмову у її задоволенні.

Керуючись ст.ст. 232 - 235, 339, 340, 342 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена, в порядку ст.ст. 255 - 257 ГПК України до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складання повного тексту ухвали, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Повна ухвала підписана 09 грудня 2019 року.

Суддя О.В. Погорелова