ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2019 р. Справа№ 911/512/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Миколюк М.Д. за ордером від 01.02.2019;

від відповідача 1: Кушніренко Ю.М. директор, Вісляєв В.М. за ордером від 09.10.2019;

від відповідача 2: Клокун Т.Г. за довіреністю від 04.01.2019;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Садівницького товариства "Воїн-2"

на рішення Господарського суду Київської області від 15.07.2019 (повний текст складено 23.07.2019)

у справі №911/512/19 (суддя Лутак Т.В.)

за позовом Садівницького товариства "Воїн-2"

до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "А.В.М."

та 2.Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Садівницьке товариство "Воїн-2" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "А.В.М." (далі - відповідач 1) та Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - відповідач 2), в якому просило суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення 9 сесії 25 скликання Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №3/55 від 20.04.2007;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 02.08.2007, укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Михальченко М.М. та зареєстрований в реєстрі за №902;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 923024, виданий 19.09.2007;

- скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за Товариством з обмеженою відповідальністю "А.В.М.", посвідченого державним актом;

- витребувати з чужого незаконного володіння відповідача 1 на користь позивача земельну ділянку площею 0,0879 га, кадастровий номер :12:003:0171.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у 1981 році для створення садівницького товариства (правонаступником якого є позивач) була надана земельна ділянка площею 24,2 га і під час проводення актуалізації планово-картографічних матеріалів позивачу стало відомо, що земельна ділянка площею 0,0879 га, кадастровий номер :12:003:0171, вибула з володіння позивача без його волі на підставі спірного рішення.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач 1 посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки ще у 2000 році позивачем було підписано акт установлення погодження меж землекористування щодо спірної земельної ділянки; надана відповідачу 1 земельна ділянка площею 0,0879 га лише межує із належною позивачу земельною ділянкою і не є її частиною; доводи щодо відсутності погодження є безпідставними.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції відповідач 2 посилався на те, позивачем не надано доказів правонаступництва особи, якій у 1981 надавалась земельна ділянка площею 24,2 га; при прийнятті спірного рішення та укладенні договору відповідач 2 діяв відповідно до вимог законодавства; позивач не був землекористувачем спірної земельної ділянки; також позивачем пропущено строк позовної давності.

Рішенням Господарського суду Київської області від 15 липня 2019 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Садівницьке товариство "Воїн-2" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідачем 1 надавались неналежні докази та порушено порядок їх подання; земельна ділянка площею 0,0879 га була протиправно вилучена у позивача, без його згоди; відповідачем 2 визнавалось, що спірна земельна ділянка накладалась на межі земельної ділянки одного з членів кооперативу; суд зобов`язаний був призначити судову експертизу; позовна давність до даних правовідносин не підлягає до застосування.

Відповідач 1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що позивач не довів користування земельною ділянкою площею 24,2 га на підставі державного акту на право постійного користування землею Б №085477 і що спірна земельна ділянка входить до складу цих земель; відповідач 1 направляв позивачу всі клопотання з додатками і у разі відсутності якогось з додатків позивач мав можливість ознайомитись зі справою; позивачем не заявлялось клопотань про призначення експертизи; позивачем не зазначено, які конкретно норми матеріального права порушені судом; спірна земельна ділянка не належала позивачу і його права відповідачами не порушувались.

Відповідач 2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що державний акт на право постійного користування землею Б №085477 перестав існувати, оскільки межі земельної ділянки та її площа змінились у зв`язку із передачею її частин у приватну власність фізичним особам; при прийнятті рішення і укладенні договору відповідач діяв відповідно до норм чинного законодавства.

Згідно ст. 216 ГПК України у судовому засіданні оголошувалась перерва з 10 жовтня до 28 листопада 2019 року.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов.

Представники відповідачів у судовому засіданні заперечили проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзивах, просили залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, у 1981 році на підставі Державного акту на право користування землею Б №085477 Київському військовому округу закріплено в безстрокове і безоплатне користування землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для колективного садівництва.

Згідно Плану землекористування до вказаного Державного акту, суміжним землекористувачем було, зокрема, Дослідні майстерні інституту "Укрдіпроводгоспу".

У подальшому зазначений Інститут було реорганізовано у ВАТ "Український головний проектно-вишукувальний і науково-дослідний інститут з меліоративного та водогосподарського будівництва" (ВАТ "Укрводпроект").

Наказом заступника командувача військами Київського військового округу по будівництву та розквартируванню військ було створено для військовослужбовців, працюючих у військових частинах, військово-навчальних закладах, підприємств та організацій Київського гарнізону садівницьке товариство "Радянський воїн - 2" на земельній ділянці площею 25 га в районі с.Гореничи, по Житомирському шосе, 22 км, відведеної для цієї мети Постановою Ради Міністрів УРСР від 15.08.1980 №508-р.

Рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської ради від 24.05.1982 №312 було зареєстровано статут садівницького товариства "Радянський воїн - 2" та згідно постанови Ради Міністрів №151 від 06.02.1981 передано райвиконкому 10% садових ділянок.

Садівницьке товариство "Воїн-2", згідно Статуту, є правонаступником садівницького товариства "Радянський воїн - 2", яке було створено 19.02.1982 на земельній ділянці площею 24,2 га, наданій розпорядженням № 503-р від 15.08.1980 Ради Міністрів УРСР Київському військовому округу в постійне користування для організації колективного саду.

24 грудня 1999 між Відкритим акціонерним товариством "Український головний проектно-вишукувальний і науково-дослідний інститут меліоративного та водогосподарського будівництва" (ВАТ "Укрводпроект") та Товариством з обмеженою відповідальністю "А.В.М." було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ВАТ "Укрводпроект" продало, а відповідач1 купив нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області, 21-й км Житомирського шосе, 7, а також обладнання.

На виконання умов вищезазначеного договору ВАТ "Укрводпроект" передало, а відповідач 1 прийняв нерухоме майно та обладнання, що знаходяться за адресою: с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області, 21-й км Житомирського шосе, 7, про що сторони склали акт здачі-приймання нерухомого майна від 28.12.1999.

Згідно акту здачі-приймання нерухомого майна від 28.12.1999 відповідач1 отримав наступне нерухоме майно та обладнання: адміністративну будівлю, столярний цех, майстерню, цех, склад (літ. Б), склад (літ. Е), склад (літ. Г), склад (літ. Д), склад (літ. Ж), склад (літ. Л), прохідну, навіс, вбиральню, свердловину, башту, огорожу, станок фугувальний, агрегат зварювальний НДП-4002, ножиці ПСМ 2,5, електростанцію ПЕС, пилу механічна, вантуз, вантуз, молот ковш. пневм., молот ковш. пневм., ножиці, компресор, станок фрезерний, станок вертикально-фрез., станок токарно-винтор., станок токарно-шл., станок універсальний зат.

27 грудня 1999 року між ВАТ "Укрводпроект" та ТОВ "А.В.М.", у зв`язку з тим, що "Ремонтно-механічні майстерні", які знаходяться за адресою: с.Гореничі Києво-Святошинського району Київської області, 21-й км Житомирського шосе, 7, є цілісним майновим комплексом, для збереження його функціонування, укладено додаткову угоду до договору купівлі-продажу від 24.12.1999, згідно якої ВАТ "Укрводпроект" продало, а відповідач 1 купив супутні споруди: дорогу під`їзну, естакаду для мийки машин, електромережу повітряну, каналізацію, водопровід, тепломережу, благоустрій території.

01 червня 2000 року Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації видано відповідачу 1 реєстраційне посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які розташовані в с. Гореничі, 21-й км Житомирського шосе, 7, та придбані на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.1999, в тому числі на (водонапірну) башню та свердловину, у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності відповідача 1 щодо вказаного нерухомого майна внесено 18.04.2019.

Відповідно до акту встановлення та погодження меж землекористування суміжними землекористувачами, в тому числі і позивачем, погоджено відповідачу 1 межі земельної ділянки під об`єктами нерухомості, а також відповідно до акту про передачу на зберігання встановлених межових знаків власнику (користувачу) земельної ділянки від 22.08.2000 межові знаки земельної ділянки встановлені та передані на зберігання землекористувачу - відповідачу 1.

Також, у 2000 році розроблено кадастровий план земельної ділянки загальною площею 1,2449 га (забудовані землі), що включає в себе земельну ділянку № 1 площею 1,1570 га та земельну ділянку № 2 площею 0,0879 га.

Рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 29/5 від 29.08.2000 "Про затвердження технічної документації зі складання державного акта на право постійного користування землею ТОВ "А.В.М." під виробничу базу на 21 км Житомирського шосе, 7", враховуючи, що майно на земельній ділянці являється власністю ТОВ "А.В.М." згідно договору купівлі-продажу від 24.12.1999, вирішено: затвердити представлену технічну документацію зі складання державного акта на право постійного користування землею ТОВ "А.В.М."; вилучити із землекористування НДІ "Укрводпроект" земельну ділянку площею 1,2449 га забудованих земель (землі промисловості) та надати її ТОВ "А.В.М." в постійне користування в існуючих межах без зміни цільового використання.

На підставі вищевказаного рішення 09.10.2000 відповідачу 1 видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 003606, а саме, земельною ділянкою площею 1,2449 га в межах згідно з планом землекористування для обслуговування виробничої бази.

Відповідно до плану зовнішніх меж землекористування, що доданий до Державного акту на право постійного користування землею серії І-КВ №003606, земельна ділянка загальною площею 1,2449 га включає в себе земельну ділянку № 1 площею 1,1570 га та земельну ділянку № 2 площею 0,0879 га.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач 1 у 1999 році набув право власності на нерухоме майно, яке розташоване на спірній земельній ділянці, межі якої були встановлені та неодноразово погоджені суміжними користувачами, в тому числі і позивачем, для виробничої бази НДІ "Укрводпроект", що підтверджується актом установлення і погодження меж землекористування від 1996 року та біль пізніми актами.

Рішенням Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 3/55 від 20.04.2007 вирішено продати у власність ТОВ "А.В.М." земельну ділянку площею 1,2449 га для обслуговування виробничої бази, що розташована в межах села Стоянка, 21 км Житомирського шосе, № 7 за ціною 682 080, 71 грн. з оплатою у місячний термін усієї суми з дня нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, а також доручено сільському голові Гореницької сільської ради Гуленку А.А. укласти від імені ради договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, а також підписати інші необхідні для вчинення цієї угоди документи.

02 серпня 2007 між Гореницькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області, як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "А.В.М.", як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, за умовами якого відповідач 2 у відповідності до Конституції України, Земельного кодексу України, Указу Президента України № 32-99 від 19.01.1999 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення", згідно з рішенням 9 сесії 25 скликання Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 3/55 від 20.04.2007, продав, а відповідач 1 купив земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 1,2449 га (забудовані землі), що розташована на території Гореницької сільської ради в межах населеного пункту села Стоянка, 21 км Житомирського шосе, Києво-Святошинського району Київської області, під №7, кадастрові номери: земельна ділянка № 1 площею 1,1570 га - :02:002:0001, земельна ділянка № 2 площею 0,0879 га - :12:003:0171.

Відповідно до п. 1 договору вказана земельна ділянка відноситься до земель промисловості та набувається відповідачем 1 у власність для обслуговування виробничої бази.

Згідно з п. 2 договору зазначена земельна ділянка знаходиться в постійному користуванні відповідача 1 на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії І-КВ № 003606, виданого Гореницькою сільською радою 09.10.2000 відповідно до рішення № 29/5 від 24.12.1999, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 386/10. На вказаній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно (нежилі будівлі), належне відповідачу 1 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі "Українська біржа "Десятинна" 24.12.1999 за реєстраційним № 3928ю-Б/829 та в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації 01.06.2000 у реєстрову книгу №3 за реєстровим № 70.

Також, у 2007 році Державним підприємством "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельні ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю "А.В.М." для обслуговування виробничої бази згідно договору купівлі-продажу земельних ділянок в межах села Стоянка Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

На підставі вищезазначених договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 02.08.2007 та технічної документації із землеустрою 19.09.2007 відповідачу 2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 923024, а саме, на земельну ділянку площею 1,2449 га, що розташована у Києво-Святошинському районі, Гореницька сільська рада, с. Стоянка, 21 км Житомирського шосе, 7 для обслуговування виробничої бази, що включає в себе земельну ділянку № 1 площею 1,1570 га з кадастровим номером :02:002:0001 та земельну ділянку № 2 площею 0,0879 га з кадастровим номером :12:003:0171.

22 вересня 2015 року за відповідачем 1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0879 га з кадастровим номером :12:003:0171, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада, 21 км Житомирського шосе, 7, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019 від 27.03.2019, у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності відповідача 1 щодо вказаної земельної ділянки внесено 24.04.2019.

Отже, відповідач 1, починаючи з 2000 року користується земельною ділянкою загальною площею 1,2449 га, що включає в себе земельну ділянку №1 площею 1,1570 га та земельну ділянку №2 площею 0,0879 га, а також з 2000 року вчиняв постійні дії щодо оформлення права користування і в подальшому права власності на вказану земельну ділянку.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач стверджував, що він є користувачем земельної ділянки площею 24,2 га згідно Державного акта на право користування землею Б № 085477, в тому числі і земельної ділянки площею 0,0879 га, яка на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2007 без його волі була відчужена відповідачу 1.

Також позивач зазначав, що рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 3/55 від 20.04.2007 про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення загальною площею 1,2449 га прийнято з порушенням земельного законодавства, оскільки при його прийнятті порушено порядок зміни цільового призначення земельної ділянки та право позивача на земельну ділянку площею 0,0879 га не було припинено в установленому законом порядку, у зв`язку з чим він звернувся з даним позовом до суду.

Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, як у суді першої інстанції, так і у відзивах на апеляційну скаргу, вважають, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки земельна ділянка площею 0,0879 га з кадастровим номером :12:003:0171 лише межує із земельною ділянкою позивача, але не є її частиною та на момент прийняття оспорюваного рішення не відносилася до земель садового товариства; в ЄДРПОУ відсутні відомості про те, що Садівницьке товариство "Воїн-2" є правонаступником Садівницького товариства "Радянський воїн-2"; на момент прийняття оспорюваного рішення земельна ділянка загальною площею 1,2449 га перебувала у постійному користуванні відповідача 1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії І-КВ № 003606 від 09.10.2000 та на вказаній земельній ділянці знаходилося і знаходиться нерухоме майно, що належить відповідачу 1 на праві власності; позивач ще у 2000 році погодив відповідачу 1 межі земельної ділянки, в тому числі і земельної ділянки площею 0,0879 га. Крім того, відповідачами було заявлено про застосування строків позовної даності до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що він є власником/користувачем спірної земельної ділянки та що ця земельна ділянка вибула з володіння позивача поза його волею, а також, що при продажі спірної земельної ділянки змінилося її цільове призначення, у зв`язку з чим не доведено наявності порушеного, невизнаного чи оспорюваного суб`єктивного матеріального права та/або законного інтересу, на захист яких подано позов, не доведено, в чому полягає порушення, невизнання чи оспорення прав та/або інтересів позивача оспорюваними рішенням, договором та державним актом, а також не доведено порушення, невизнання чи оспорення його прав та/або інтересів відповідачами з підстав, заявлених у позові.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, за змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування відповідно до законодавства, яке діє на момент такої передачі.

Так, відповідно до ст. 20 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 та ст. 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 право постійного користування землею посвідчується державним актом на право користування (постійного користування) землею.

Пунктом 7 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України від 25.10.2001 громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статями 125 та 126 Земельного кодексу України від 25.10.2001 право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України від 25.10.2001 держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Позивач стверджує, що він є користувачем земельної ділянки площею 24,2 га згідно Державного акта на право користування землею Б № 085477.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що членами садівницького товариства в процесі приватизації отримувались у приватну власність земельні ділянки, на яких розташовані належні їм садові будинки, отже, розмір вказаної земельної неодноразово змінювався і на даний час вона не існує як єдиний об`єкт цивільних прав, що підтверджується технічним завданням на розробку звіту з інвентаризації земельної ділянки Садівничого товариства "Радянський воїн-2", кадастрового плану земельної ділянки, що передається Садівничому товариству "Радянський воїн-2", листа відділу містобудування та архітектури Києво-Святошнської РДА № 86 від 29.05.2007, рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 15/6 від 24.07.1998.

Крім цього, відповідач 1 у 1999 році набув право власності на нерухоме майно, яке розташоване, у тому числі, на спірній земельній ділянці площею 0,0879 га, кадастровий номер :12:003:0171, межі якої були встановлені та погоджені суміжними користувачами, в тому числі і позивачем, для виробничої бази НДІ "Укрводпроект", що підтверджується актом установлення і погодження меж землекористування від 1996 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці знаходяться свердловина (з інвентарним номером 1043 на момент продажу) та башта Рожновського (водонапірна башта) (з інвентарним номером 1046 на момент продажу), що підтверджується додатком до наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по м. Києву від 16.05.1997, відомостями наявності основних засобів ВАТ "Укрподпроект" на 01.10.1999.

З листа ПАТ "Укрводпроект" (правонаступник ВАТ "Укрподпроект") від 22.04.2019 вбачається, що свердловина введена в експлуатацію в грудні 1974 року, а башта Рожновського введена в експлуатацію в грудні 1971 року, тобто, вони побудовані за 11 та 8 років до створення садівницького товариства.

При цьому, позивачем не надано доказів того, що вказані свердловина та башта Рожновського були побудовані саме ним і коли-небудь, з моменту їх створення і до теперішнього часу, обліковувались за позивачем згідно даних технічної інвентаризації об`єктів нерухомості та реєстрів бухгалтерського обліку.

Проект будівництва, наданий суду, таким доказом не є, оскільки проект - це план, а не факт.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об`єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що у договорі купівлі-продажу від 24.12.1999 не визначено умов щодо земельної ділянки, на якій розміщене нерухоме майно, а також не встановлено обставин, які б свідчили про наявність договірних правовідносин між колишнім власником нерухомого майна (ВАТ "Укрводпроект") і позивачем щодо користування земельною ділянкою, на якій розташовано це нерухоме майно, у матеріалах справи наявний лише акт установлення і погодження меж землекористування виробничої бази НДІ "Укрводпроект" від 1996 року.

Разом із тим, виходячи з положень ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990, ст. 377 Цивільного кодексу України від 16.01.2003, статей 120, 125 Земельного кодексу України від 25.10.2001 та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, вбачається, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Аналогічні правові позиції містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2008 у справі №910/18560/16.

Про визнання позивачем права користування спірною земельною ділянкою за відповідачем 1 свідчить і акт встановлення та погодження меж землекористування відповідачу 1, і відсутність протягом тривалого часу (з 2000 року) заперечень з боку позивача проти користування відповідачем 1 земельною ділянкою, на якій розташовано належне останньому нерухоме майно.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем 1 з 2000 року вчинялися дії щодо встановлення, погодження та оформлення права користування земельною ділянкою, що знаходиться під придбаним ним нерухомим майном, що підтверджується актом встановлення та погодження меж землекористування суміжними землекористувачами, в тому числі і позивачем, та актом про передачу на зберігання встановлених межових знаків власнику (користувачу) земельної ділянки від 22.08.2000, згідно якого межові знаки земельної ділянки встановлені та передані на зберігання землекористувачу - відповідачу 1. Також, у 2000 році розроблено кадастровий план земельної ділянки загальною площею 1,2449 га (забудовані землі), що включає в себе земельну ділянку № 1 площею 1,1570 га та земельну ділянку №2 площею 0,0879 га.

На підставі рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 29/5 від 29.08.2000відповідачу 1 видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 003606, а саме, земельною ділянкою площею 1,2449 га в межах згідно з планом землекористування для обслуговування виробничої бази.

Відповідно до плану зовнішніх меж землекористування, що доданий до Державного акту на право постійного користування землею серії І-КВ №003606, земельна ділянка загальною площею 1,2449 га включає в себе земельну ділянку № 1 площею 1,1570 га та земельну ділянку № 2 площею 0,0879 га.

Отже, на підставі вказаних доказів судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач 1 починаючи з 2000 року користується земельною ділянкою загальною площею 1,2449 га, що включає в себе земельну ділянку №1 площею 1,1570 га та земельну ділянку № 2 площею 0,0879 га, а також з 2000 року вчиняв постійні дії щодо оформлення права користування і в подальшому права власності на вказану земельну ділянку.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Однак, позивачем не доведено того, що він є користувачем спірної земельної ділянки на підставі Державного акта на право користування землею Б № 085477 і що спірна земельна ділянка входить до складу земель площею 24,2 га, які надавалися позивачу у 1981 році згідно вказаного державного акту.

Щодо посилань порядок зміни цільового призначення земельної ділянки, то, як вірно встановив суд першої інстанції, спірна земельна ділянка відноситься до земель промисловості, всі документи, які стосуються спірної земельної ділянки починаючи з 2000 року містять таку інформацію щодо спірної земельної ділянки: забудовані землі, землі для обслуговування виробничої бази, землі промисловості.

Будь-якої інформації та будь-яких доказів того, що цільове призначення спірної земельної ділянки змінювалося, суду не надано.

На момент прийняття рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 3/55 від 20.04.2007 та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 02.08.2007 спірна земельна ділянка мала цільове призначення - землі промисловості.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивачем не доведено того, що спірне рішення прийняте з порушенням положень чинного на той час законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його незаконним і скасування, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору, то статтями 203, 204, 215 ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також доведено наявність порушеного права.

Однак, позивачем не доведено факту порушення його прав або охоронюваних законом інтересів спірним договором та не доведено належними доказами наявності обставин, які є підставою для визнання договору недійсним, тому ці вимоги також не підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним державного акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 923024, виданий 19.09.2007, та про скасування скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачем 1, то вони є похідними від вимог про визнання недійсним договору, у задоволенні яких відмовлено судом, а тому також не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння відповідача 1 на користь позивача земельну ділянку площею 0,0879 га, то статтею 387 ЦК України передбачено, що саме власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однак, позивачем не доведено, що він є власником/користувачем спірної земельної ділянки та, що ця земельна ділянка вибула з володіння позивача поза його волею, а тому ці позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції надав оцінку доказам, копії яких не були направлені позивачу, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки докази у справі повинні бути оцінені всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, що і було виконано судом першої інстанції.

Щодо доводів позивача про те, що суд першої інстанції повинен був призначити судову експертизу, то вони є безпідставними, оскільки визначення, чи потребує вирішення спірного питання застосування спеціальних знань експертів, чи ні, віднесено до компетенції суду, і у даній справі відсутні питання, які потребують спеціальних знань.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте цей пункт не можна розуміти як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі, в яких застосовується обов`язок надавати обґрунтування, можуть змінюватися залежно від характеру рішення. Так, відхиляючи скаргу, апеляційний суд в принципі може обмежитись прийняттям мотивів оскаржуваного рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Волошин проти України" від 10.10.2013, у справі "Хелле проти Фінляндії" від 19.12.1997, у справі "Гарсіа Руиз проти Іспанії" від 21.01.1999).

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Київської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Садівницького товариства "Воїн-2" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 15 липня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.12.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

М.Л. Яковлєв