ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/483/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Ткач І.В. - головуючий, Кондратова І.Д., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Співака С.В.,

представники учасників справи:

позивача - Карабань К.Б.,

відповідача - Лисенко В.О.,

третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019

(головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді Скрипка І.М., Тищенко А.І.)

у справі №910/483/19 Господарського суду міста Києва

за позовом Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль"

до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство "Енергоринок"

про визнання права,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог

1.1. У січні 2019 року Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" (далі - АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України") про визнання споживання газу АТ "Дніпровська ТЕЦ" по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 - для виробництва електричної енергії та визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, яка виникла у позивача перед відповідачем станом на 1 липня 2016 року та не погашена до 31 грудня 2016 року по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 у сумі 72 030 807,69 грн.

1.2. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач неправомірно відмовив в укладенні договору реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ, оскільки весь поставлений газ позивач використовував для виробництва електричної та теплової енергії.

2. Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

2.1. 28.12.2012 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль" (правонаступником якого є Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль", покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 (далі - договір). Згідно з умовами п. 1.1 договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ (далі - газ), на умовах цього договору.

2.2. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб. Покупець є кінцевим споживачем (п. 1.2 договору).

Положеннями п. 6.1 договору передбачено, що оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в наступному порядку: оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за п`ять банківських днів до початку місяця поставки газу; оплата в розмірі 35% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до п`ятого числа та до 15 числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до чотирнадцятого числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки природного газу до 31.12.2013, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості (п. 11.1 договору).

2.3. На виконання умов договору відповідач у період з січня 2013 року по квітень 2013 року, з жовтня 2013 року по грудень 2013 року передав, а позивач в свою чергу прийняв природний газ, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2013, 28.02.2013, 31.03.2013, 30.04.2013, 31.10.2013, 30.11.2013, 31.12.2013.

2.4. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 у справі №904/10198/15 порушено провадження про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Дніпродзержинська теплоелектроцентраль".

2.5. Рішеннями Кам`янської міської ради №1213-27/VII від 03.10.2018, №1249-29/VII від 02.11.2018 погоджено укладення договору поруки між Комунальним підприємством Кам`янської міської ради "Тепломережі" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до договору реструктуризації заборгованості між Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

2.6. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.11.2018 провадження у справі №904/10198/15 про банкрутство Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" закрито.

2.7. Листом №1713/01 від 13.11.2018 позивач просив відповідача розглянути можливість реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ.

У відповідь на зазначений лист позивача, відповідач листом №26-7448/1.8-18 від 21.11.2018 повідомив, що предметом договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 визначено, що природний газ споживається виключно для власних потреб, а тому заборгованість позивача перед відповідачем за договором не є заборгованістю, реструктуризація якої передбачена Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

3. Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1. 14 травня 2019 року рішенням Господарського суду міста Києва позов задоволено частково. Визнано право Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, що виникла у Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 по договору купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 в сумі 72 030 807,69 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Здійснено розподіл судового збору.

3.1.1. Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що з урахуванням видів основної діяльності АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль" відповідно до виданих ліцензій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №807 від 08.07.2010 та №722 від 17.06.2010, а також відповідно до статуту позивача та інформації, яка міститься в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, на АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль" поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". На підставі цього суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання права АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль" на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, що виникла у АТ "Дніпровська ТЕЦ" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" станом на 01.07.2016 та не погашена до 31.12.2016 по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 в сумі 72 030 807,69 грн.

3.1.2. Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, господарський суд зазначив, що вимоги позивача про визнання споживання газу АТ "Дніпровська ТЕЦ" по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 - для виробництва електричної енергії є встановленням факту, проте такий спосіб захисту права чинним законодавством не передбачено та не призводить до поновлення порушеного права, а відтак не може бути самостійним предметом позову у господарському суді.

3.2. 24 вересня 2019 року постановою Північного апеляційного господарського суду рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2019 скасовано частково. Викладено резолютивну частину рішення у такій редакції: "У задоволенні позову відмовити повністю". Здійснено розподіл судового збору.

3.2.1. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач відмовив позивачу в укладенні договору реструктуризації заборгованості за придбаний природний газ за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 з тих підстав, що природний газ за цим договором споживався позивачем виключно для власних потреб.

Вказане свідчить про те, що спір, який існує між сторонами, і в рамках якого було подано позов у цій справі, фактично стосується права позивача на реструктуризацію боргу за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012, юридичною формою виразу якого є відповідний договір про реструктуризацію боргу, укладений відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що встановлення наявності чи відсутності права на реструктуризацію боргу за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 не може бути самостійним предметом спору та розглядатися в окремій справі, оскільки саме право на укладення договору є відповідним спором про право, і в рамках цього спору підлягають встановленню ці обставини. Тобто фактично, предметом позову у цій справі позивачем визначений засіб доказування для справи про укладення договору, на що суд першої інстанції помилково не звернув уваги.

Отже, заявлення позивачем позову про визнання права на реструктуризацію боргу за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 не є ефективним способом захисту порушеного права, не призводить до поновлення порушеного права, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмови позивачу в цій частині позовних вимог.

3.2.2. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання споживання газу АТ "Дніпровська ТЕЦ" по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 - для виробництва електричної енергії апеляційним судом не переглядалося, оскільки не було предметом оскарження.

4. Стислий виклад вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

4.1. АТ "Дніпровська теплоелектроцентраль" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019.

4.1.1. Позивач зазначає, що справжнім предметом договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 є придбання природного газу, який використовувався АТ "Дніпровська ТЕЦ" для виробництва електричної енергії.

З огляду на викладене, сума боргу, що виникла у АТ "Дніпровська ТЕЦ" перед ПАТ "НАК "Нафтогаз України" станом на 1 липня 2016 року та не погашена до 31 грудня 2016 року по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 є заборгованістю, яка підлягає реструктуризації згідно зі ст. 5 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

4.1.2. Господарським судом Дніпропетровської області були встановлено всі обставини справи, досліджені надані суду докази в їх сукупності, та надано правильну правову оцінку, як цього вимагають ст.ст. 73, 74, 77, 236, 238 ГПК України.

4.1.3. Позивач вважає, що суд апеляційної інстанції порушив ст.ст. 2, 4, 236 ГПК України щодо справедливого, неупередженого вирішення господарського спору; а також принципи змагальності та диспозитивності, що виразилось в однобічному ставленні до доводів позивача, якими обґрунтовано заявлені позовні вимоги.

4.1.4. На думку позивача, враховуючи положення ст.ст. 15, 16 ЦК України, такий спосіб захисту права є об`єктивно виправданим з огляду на відмову відповідача визнавати право на реструктуризацію боргу.

4.2. АТ "НАК "Нафтогаз України" подало відзив на касаційну скаргу, в якому воно заперечуючи проти доводів касаційної скарги просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що поданий позивачем позов про визнання права на реструктуризацію боргу за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 не є ефективним способом захисту порушеного права, не призводить до поновлення порушеного права, тому апеляційний господарський суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови позивачу у цій частині позовних вимог.

Також відповідач зауважив, що заборгованість позивача перед АТ "НАК "Нафтогаз України" за договором №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 не є заборгованістю, врегулювання якої передбачено Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", оскільки позивачем газ використовується виключно для власних потреб.

4.3. Відзив від ДП "Енергоринок" до Верховного Суду не надійшов.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

5.1. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

5.1.1. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, не можуть бути взяті до уваги аргументи скаржника про необхідність встановлення обставин справи, про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

5.1.2. Згідно з компетенцією, визначеною законом, Верховний Суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Щодо суті касаційної скарги

5.2.1. Предметом спору у справі є вимоги позивача про визнання споживання газу АТ "Дніпровська ТЕЦ" по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 - для виробництва електричної енергії та визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії.

Предметом касаційного оскарження та, відповідно, касаційного розгляду у цій справі є постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволення позову про визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, яка виникла у позивача перед відповідачем станом на 1 липня 2016 року та не погашена до 31 грудня 2016 року по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 у сумі 72 030 807,69 грн.

Враховуючи встановлені приписами ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд переглядає постанову суду апеляційної інстанції в межах вимог касаційної скарги.

5.2.3. Верховний Суд виходить з такого.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому має бути визначено які права позивача порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.

5.2.4. Розпорядження своїм правом на захист є засадничим принципом цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У касаційній скарзі позивач зазначив, що звернувся з позовом про визнання права, оскільки такий спосіб захисту передбачений у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Так, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 2 ст. 20 ГК України одним із способів захисту цивільного права є визнання наявності чи відсутності прав, якими можуть бути, зокрема визнання права власності чи інших речових прав на певне майно, визнання права авторства на твір науки, літератури, мистецтва чи таке інше, тобто ухваленням рішення про визнання чи відсутність права повинен вирішуватися спір по суті.

Верховний Суд звертає увагу на те, що метою подання позову про визнання права є усунення невизначеності щодо суб`єктивного цивільного права особи, а також створення сприятливих умов для здійснення нею цього права. Вимогу про визнання права можна заявити у випадках, коли цивільне право певної особи не визнається, оспорюється або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують належність їй відповідного права.

5.2.5. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Отже, згідно зі ст. 13 Конвенції особа має право саме на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Верховний Суд зауважує, що обраний спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав та інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №331/6927/16-ц.

5.2.6. Суд апеляційної інстанції правильно звернувся до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц.

5.2.7. Суди встановили, що відповідач відмовив позивачу в укладенні договору реструктуризації заборгованості за придбаний природний газ за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 з тих підстав, що природний газ за цим договором споживався позивачем виключно для власних потреб, у зв`язку з чим заборгованість позивача перед відповідачем за договором не є заборгованістю, реструктуризація якої передбачена Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Отже, фактично спір у справі стосується встановлення або не встановлення права позивача на реструктуризацію боргу за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 з урахуванням вимог Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

5.2.8. Верховний Суд зазначає, що вимога про визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, по своїй суті є вимогою про встановлення обставин.

Таким чином, звертаючись до суду з такою вимогою, позивач фактично просить встановити певні обставини та надати правову оцінку діям відповідача з урахуванням вимог Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" щодо його відмови в укладенні договору реструктуризації заборгованості за придбаний природний газ за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012.

5.2.9. Законом не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів, як визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, адже задоволення відповідної вимоги не здатне призвести до захисту прав позивача, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів. Тому, встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин.

5.2.10. Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що встановлення наявності чи відсутності права на реструктуризацію боргу за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 не може бути самостійним предметом спору та розглядатися в окремій справі, оскільки саме право на укладення договору є відповідним спором про право, і в рамках цього спору підлягають встановленню ці обставини. Тобто фактично предметом позову у цій справі позивачем визначений спосіб доказування у випадку подання позову про укладення відповідного договору.

Підсумовуючи викладене, вимога позивача про визнання права на реструктуризацію боргу за договором купівлі-продажу природного газу №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 не є ефективним способом захисту порушеного права, не призводить до поновлення порушеного права.

Верховний Суд вважає обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

5.2.11. Звертаючись з касаційною скаргою, скаржник не спростував висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та не довів неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятої судом апеляційної інстанцій постанови.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Верховний Суд вважає висновок господарського суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову про визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, використаний для виробництва електричної енергії, яка виникла у позивача перед відповідачем станом на 1 липня 2016 року та не погашена до 31 грудня 2016 року по договору №13/2329-ПР-3 від 28.12.2012 у сумі 72 030 807,69 грн, обґрунтованим. При цьому, доводи позивача у касаційній скарзі висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

6.2. Відповідно до статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.3. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" без задоволення, а постанови апеляційної інстанції - без змін.

7. Судові витрати

7.1. Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

8. Висновки Верховного Суду щодо застосування норми права

8.1. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 2 ст. 20 ГК України одним із способів захисту цивільного права є визнання наявності чи відсутності прав. При цьому ухваленням рішення про визнання чи відсутність права повинен вирішуватися спір по суті.

Метою подання позову про визнання права є усунення невизначеності щодо суб`єктивного цивільного права особи, а також створення сприятливих умов для здійснення нею цього права. Вимогу про визнання права можна заявити у випадках, коли цивільне право певної особи не визнається, оспорюється або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують належність їй відповідного права.

Вимога про визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ по своїй суті є вимогою про встановлення обставин.

Законом не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав або інтересів як визнання права на реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, адже задоволення відповідної вимоги не здатне призвести до захисту прав позивача, а лише може бути використане для захисту інших прав або інтересів. Тому встановлення певних обставин не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу, оскільки, розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 у справі №910/483/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. Ткач

Судді І. Кондратова

Л. Стратієнко