ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" грудня 2019 р. Справа№ 910/8361/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Дикунської С.Я.
Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2019
у справі № 910/8361/19 (суддя Балац С.В.)
за позовом Міністерства оборони України
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО КЛАСС»
про стягнення 248 517,97 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (далі також позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» (далі ТОВ «Євро Класс», відповідач) про стягнення 248 517,97 грн, з яких 176 735,01 грн пені та 71 782,96 грн штрафу, нарахування яких зумовлене порушенням відповідачем умов договору про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти державного бюджету України) від 25.06.2018 № 286/2/18/56.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 у справі №910/8361/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що наявні в матеріалах справи видаткові накладні є підтвердженням здійснення відповідачем на користь позивача часткової поставки товару без порушення встановлених договором строків, а тому підстави для стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді штрафу та пені за такими накладними відсутні; складання одержувачем позивача актів приймання після фактичного отримання товару не співвідноситься із принципами добросовісного виконання позивачем умов укладеного між сторонами спору договору та не може бути підставою для притягнення відповідача до відповідальності; за твердженням позивача, відповідачем не здійснено поставку 27 одиниць продукції за договором на суму 191 866,32 грн, однак, нарахування пені та штрафу здійснено позивачем на суму 349 909,20 грн; позивачем не вказано які саме 27 одиниць продукції не були поставлені відповідно до договору та специфікації, а також не вказано їх вартість, враховуючи кожну одиницю продукції, що свідчить про те, що позивачем поданий до суду необґрунтований розрахунок заявлених до стягнення сум пені та штрафу за непоставку вказаної продукції, що також виключає можливість здійснення такого розрахунку судом.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Міністерство оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
В обґрунтування своїх вимог апелянт наголошував на тому, що відповідачем порушено умови договору в частині терміну поставки товару до військових частин, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання, в яких вказані дати початку та закінчення приймання товару, а також відповідними повідомленнями-підтвердженнями; суд дійшов передчасного висновку про відмову у позові в частині стягнення штрафних санкцій за непоставлений товар, не залишивши позов без руху та не встановивши позивачеві час для надання обґрунтованого розрахунку пені та штрафу; у зв`язку з розглядом справи в спрощеному позовному провадженні позивач був позбавлений можливості усунути недоліки, які були допущені під час обрахунку штрафних санкцій.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 поновлено Міністерству оборони України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 у справі № 910/8361/19, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд її призначено на 11.12.2019, ТОВ «Євро Класс» встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач вказував на те, що ним не порушувались строки поставки товару за договором, що підтверджується відповідними видатковими накладними, які підписані уповноваженими особами сторін, підписи яких засвідчені печатками юридичних осіб; ані Інструкція з обліку військового майна у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністерства оборони України № 440 від 17.08.2017, ані Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансові звітність в Україні» не передбачає обов`язок складання 2-х первинних документів при здійсненні господарської операції; саме видаткові накладні є супровідними документами, на підставі яких здійснювалась поставка товару; нездійснення відповідачем поставки 27 одиниць продукції, про які зазначає позивач, було зумовлене обставинами непереборної сили, які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін, а відтак, в силу умов договору, виключають відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання відповідних зобов`язань.
У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив апеляційну скаргу задовольнити.
Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу позивача - без задоволення.
11.12.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 25.06.2018 між Міністерством оборони України (у тексті договору - замовник) та ТОВ «Євро Класс» (у тексті договору - постачальник) було укладено договір про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти державного бюджету України) № 286/2/18/56 (далі договір), відповідно п. 1.1 якого постачальник зобов`язується у 2018 році поставити замовнику обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (Обладнання для їдалень): лот 1. Обладнання для їдалень (39312200-4) (Візки, 2 найменування): 1. Візок для підвезення їжі та збирання посуду, 2. Візок вантажний, а саме: 1. Візок для перевезення їжі та збирання посуду В2ПМ; 2. Візок вантажний ВВДМ (далі товар), зазначений у специфікації, а позивач забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки (п. 1.1 Договору).
Пунктом 1.2 договору визначена ціна, кількість та строки постачання товару, а саме:
- строк постачання до 30.06.2018 включно; загальна кількість 114 шт.; ціна за одиницю 5 921,8334 грн без ПДВ; загальна сума 675 089,00 грн;
- строк постачання до 30.06.2018 включно; загальна кількість 66 шт.; ціна за одиницю 7 316,8334 грн без ПДВ; загальна сума 482 911,00 грн.
Положеннями пункту 2.4 договору передбачено, що приймання товару за кількістю та якістю оформлюється актом приймання-передачі (додаток 22 до наказу позивача від 17.08.2017 № 440), який складає одержувач позивача на кожну партію товару після закінчення приймання товару в трьох примірниках: перший примірник позивачу, другий одержувачу позивача, третій відповідачу. Належним чином оформлені документи: акт приймання, видаткова накладна позивача та повідомлення-підтвердження відповідно до наказу міністра оборони України від 31.12.2016 № 757 є підтвердженням приймання товару.
Згідно з п.п.5.1,5.2 договору товар постачається на умовах DDP Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» в редакції 2010 року. Терміни поставки визначаються у рознарядці Замовника, яка є невід`ємною частиною договору. Місцем поставки товару є військова частина Міноборони України, що значиться у рознарядці, яка є невід`ємною частиною цього договору, згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів та черговості відвантажень.
Пунктом 7.3.6 договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язання відповідач сплачує пеню в розмірі 0,1 % вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з відповідача додатково стягується штраф в розмірі 7 % вартості недопоставленого товару.
Відповідно до рознарядки Міністерства оборони України (додаток 12.1.1. до договору) встановлені терміни постачання товару до 30.06.2018 включно.
Посилаючись на те, що всупереч вищевказаним умовам договору відповідач у встановлений строк не поставив позивачеві обумовлений в договорі товар, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення штрафу та пені.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апелянта вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, місцевий господарський суд правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України (далі ГК України) одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Аналогічне положення містить ст. 712 ЦК України та відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Отже, укладення між позивачем та відповідачем вищевказаного договору поставки було спрямоване на отримання останнім оплати за товар та обов`язку по здійсненню його поставки.
За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтею 662 ЦК України передбачено обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як було зазначено вище, відповідно до п. 1.2 договору та рознарядки Міністерства оборони України (додаток 12.1.1. до договору), строк поставки товару визначений до 30.06.2018 включно.
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця (стаття 664 ЦК України).
При цьому, колегією суддів враховано, що у договорі сторони погодили здійснення поставки товару на умовах DDP Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» в редакції 2010 року, згідно з якими DDP (DELIVERED DUTY PAID) - поставка зі сплатою мита. Термін «поставка зі сплатою мита» означає, що продавець здійснює поставку покупцю товару, який пройшов митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення. Продавець несе всі витрати та ризики, пов`язані з доставкою товару до цього місця, включаючи (у відповідних випадках) будь-які «мита» (під словом «мито» тут розуміється відповідальність за виконання та ризики виконання дій з проходження митних процедур, а також оплата витрат митного очищення, податків, митних і інших зборів) на імпорт до країни призначення.
Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від 03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до п.2 розділу II Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України № 440 від 17.08.2017 (далі - Інструкція № 440 від 17.08.2017), первинними документами накладні, вимоги, відомості, акти, атестати та інші документи, які призначені для оформлення і підтвердження здійснених господарських операцій, що пов`язані з рухом і зміною вартісного та якісного (технічного) стану військового майна, і є підставою для записів облікових даних в облікових регістрах.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Крім того, відповідно до п.2 розділу II Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України № 440 від 17.08.2017 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.09.2017 за №1192/31060, первинними документами є видаткові накладні, що пов`язані з рухом і зміною вартісного та якісного (технічного) стану військового майна, і є підставою для записів облікових даних в облікових регістрах.
На підтвердження факту виконання господарської операції про передачу відповідачем товару позивачеві останнім було надано суду належним чином засвідчені копії актів приймання №37 від 26.11.2018, №85 від 23.11.2018, №81 від 10.12.2018, №54 від 22.10.2018, №64 від 27.12.2018, №84 від 11.12.2018, №332 від 22.11.2018, №100 від 20.12.2018, №48 від 20.12.2018, №423 від 22.12.2018, №831 від 22.12.2018, №45 від 19.12.2018, а також наступних видаткових накладних:
- № 322 від 29.06.2018 на суму 68 977,44 грн з ПДВ;
- № 320від 29.06.2018 на суму 24 666,48 грн з ПДВ;
- № 361 від 29.06.2018 на суму 24 666,48 грн з ПДВ;
- № 211 від 30.06.2018 на суму 45 984,96 грн з ПДВ;
- № 426 від 30.06.2018 на суму 83 189,76 грн з ПДВ;
- № 353 від 29.06.2018 на суму 31 772,64 грн з ПДВ;
- № 316 від 29.06.2018 на суму 83 189,76 грн з ПДВ;
- № 378 від 29.06.2018 на суму 31 772,64 грн з ПДВ;
- № 332від 29.06.2018 на суму 129 174,72 грн з ПДВ;
- № 413 від 29.06.2018 на суму 68 977,44 грн з ПДВ;
- № 412 від 30.06.2018 на суму 83 189,76 грн з ПДВ;
- № 374 від 29.06.2018 на суму 24 666,48 грн з ПДВ.
При цьому, як правильно зазначає відповідач, ані Інструкція № 440 від 17.08.2017, ані Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансові звітність в Україні» не містять вимогу про складання декількох видів первинних документів при здійсненні господарської операції.
Як вбачається з матеріалів справи, вищевказані видаткові накладні підписані уповноваженими особами обох сторін та скріплені відбитками їх печаток, в тому числі й Центру забезпечення службової діяльності МО та ГШ ЗСУ (м.Київ) в графі «одержав» без будь яких застережень, що останніми не заперечується, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24.05.1995 № 88, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки позивачем 29.06.2018 та 30.06.2018 товару відповідачеві на виконання умов договору.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).
За приписами статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Разом з тим, з огляду на наявність вищезазначених видаткових накладних, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що частково поставку товару за договором здійснено відповідачем у строки, визначені договором та рознарядкою замовника, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача неустойки у вигляді штрафу та пені за наведеними вище поставками.
Під час апеляційного провадження у справі позивач не спростував доводів відповідача щодо поставки товару саме в строки підписання одержувачем видаткових накладних, не надав належного обґрунтування розбіжності в даті підписання видаткових накладних та складання актів приймання товару, а також належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що товар доставлено до покупця не 29.06.2018 та 30.06.2018, як значиться у видаткових накладних, а в день складання актів прийняття.
При цьому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що складання одержувачем позивача актів приймання після фактичного отримання товару не співвідноситься із принципами добросовісного виконання позивачем умов укладеного між сторонами договору та не може бути підставою для притягнення відповідача до відповідальності.
Водночас, позивач вказує на те, що відповідачем не здійснено на користь позивача поставку 27 одиниць продукції за договором на суму 191 866,32 грн, що є підставою для застосування до останнього штрафних санкцій у вигляді пені в сумі 63 333,56 грн та штрафу в сумі 24 493,64 грн.
Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок вказаних сум пені та штрафу за непоставку відповідачем на користь позивача 27 одиниць продукції за договором, суд першої інстанції визнав його арифметично невірним, оскільки позивачем вказано про непоставку продукції на суму 191 866,32 грн, а нарахування пені та штрафу здійснено на суму 349 909,20 грн.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що розрахунок заявлених до стягнення сум пені та штрафу за непоставку відповідачем 27 одиниць продукції за договором є необґрунтованим, у зв`язку з чим позовні вимоги про їх стягнення задоволенню не підлягають.
При цьому, позивачем ані у позовній заяві, ані в апеляційній скарзі не вказано які саме 27 одиниць продукції не були поставлені відповідно до договору та специфікації, не вказано їх вартість, враховуючи кожну одиницю продукції, не обґрунтовано нарахування штрафних санкцій на суму, яка є більшою за загальну суму непоставленого товару, що виключає можливість суду здійснити їх самостійний розрахунок.
Водночас, доводи відповідача про те, що нездійснення ним поставки вказаних 27 одиниць продукції було зумовлене обставинами непереборної сили, що, в силу умов договору, виключає відповідальність за невиконання або неналежне виконання ним відповідних зобов`язань, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Разом з тим, згідно зі ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання.
Відповідно до частини 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Принципи добросовісності, справедливості та розумності є загальною засадою зобов`язального права та регуляторами поведінки учасників цивільно-правових відносин; вони застосовуються в усіх зобов`язальних відносинах і кожен учасник повинен їх дотримуватися.
Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.10.2018 у справі №910/22964/17, від 15.08.2018 у справі №910/11049/17.
Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався, зокрема на те, що 28.08.2018 ним було подано заяву до Рівненської Торгово-Промислової палати щодо підтвердження істотної зміни обставин по договору №286/18/56 від 25.06.2018; згідно висновку Рівненської Торгово-Промислової палати встановлені непередбачувані обставини щодо належного виконання договірних зобов`язань між відповідачем та позивачем, а саме, оскарження одним з учасників (ТОВ «КІЙ-В») процедури проведення тендеру; за результатами розгляду скарги - ТОВ «КІЙ-В» було відмовлено в її задоволенні. Однак, внаслідок зазначеної обставини у відповідача фактично скоротився строк постачання товару за договором на 61 день. Відповідач повідомляв про дану обставину позивача листом № 78/10від 25.07.2018, у тому числі, про необхідність укладення додаткової угоди до договору, яка б передбачала перенесення строків поставки іншої частини товару, проте позивачем не було надано відповіді.
Разом з тим, ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 поданий відповідачем відзив на позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском встановленого судом процесуального строку на подання відзиву та необґрунтованістю клопотання про його поновлення.
Таким чином, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву обставини та додані на їх підтвердження докази не були предметом розгляду та дослідження під час здійснення провадження у справі місцевим господарським судом.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної ска ги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що відповідачем не обґрунтовано неможливості подання до суду першої інстанції доказів на підтвердження наведених ним обставин непереборної сили з причин, що об`єктивно не залежали від нього, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для їх прийняття як додаткових доказів у справі.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Міністерства оборони України до ТОВ «Євро Класс» про стягнення 248 517,97 грн.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 у справі №910/8361/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Міністерства оборони України має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 у справі №910/8361/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.09.2019 у справі №910/8361/19 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/8361/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.
Повний текст постанови складено 11.12.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук