РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.11.2019Справа № 910/12117/19

за позовом Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне»

ім. М.К. Янгеля»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс»

про 20.932.270,77 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс»

до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне»

ім. М.К. Янгеля»

про визнання недійсним договору № 26/12-2014 від 24.12.2014

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Кимлик Ю.В.

За участю представників сторін:

від позивача Панич О.В., авдвокат за довіреністю № 14/45 від 20.09.2019

від відповідача Архіпов О.Ю., ордер серії КВ № 787544 від 07.11.2019

Яковюк Л.Ю., в.о. кервіника за наказом № 15/11-в від 15.11.2019

Суть спору :

05.09.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» про стягнення 20.932.270,77 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.12.2014 між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу «Класичний корпоратив» № Д-2005037/01/2107, відповідно до якого банк відкрив рахунок № НОМЕР_1 , а позивач вніс на рахунок 770.000,00 доларів США. 26.12.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір відступлення права вимоги № 26/12-2014 ДВ, відповідно до якого відповідач отримав право вимоги за договором банківського вкладу «Класичний корпоратив» № Д-2005037/01/2107 від 25.12.2014. Умовами договору № 26/12-2014 ДВ від 26.12.2014 сторони погодили, що за відступлення права вимоги відповідач сплачує позивачу в гривнях еквівалент 784.872,60 доларів США за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу. Актом приймання-передачі № 1 позивачем було передано оригінали документів, які встановлені договором № 26/12-2014 ДВ від 26.12.2014. В подальшому сторонами були підписані додаткові угоди до договору відступлення права вимоги, відповідно до яких продовжувався строк здійснення відповідачем передбаченої оплати у розмірі 784.872,60 доларів США, в тому числі було укладено додаткову угоду від 23.09.2019, відповідно до якої оплата повинна бути здійснена до 01.07.2019. У зв`язку з тим, що відповідачем не було виконано свої зобов`язання за договором, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з останнього 20.932.270,77 грн, з яких 19.751.264,03 грн основного боргу, 1.076.849,74 грн пені, 10.000,00 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 94.157,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2019 відкрито провадження у справі № 910/12117/19; прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 01.10.2019.

Даною ухвалою зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 09.09.2019 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 676 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01021, м. Київ, вул. М.Грушевського, 28/2, н/п 43, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 06.09.2019 є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 09.09.2019, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 13.09.2019, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 676, а отже відповідач мав подати відзив до 30.09.2019 включно.

16.09.2019 позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс», що знаходяться на поточному рахунку № НОМЕР_2 в ПАТ «МІБ», МФО 380582 та інших поточних рахунках, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс», на інших банківських рахунках або в інших кредитно-фінансових установах України, виявлених державним виконавцем у процесі виконання ухвали в мажах суми позовних вимог у розмірі 20.932.270,77 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/12117/19 від 18.09.2019 заяву Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс», що знаходяться на поточному рахунку № НОМЕР_2 в ПАТ «МІБ», МФО 380582 та інших поточних рахунках, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс», на інших банківських рахунках або в інших кредитно-фінансових установах України, виявлених державним виконавцем у процесі виконання ухвали в мажах суми позовних вимог у розмірі 20.932.270,77 грн.

23.09.2019 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якої відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що кінцевий термін повернення позивачу еквіваленту 784.872,60 доларів США на день подання позовної заяви не настав. Питання настання чи ненастання строку виконання відповідачем зобов`язань за договором та суми заборгованості можливо встановити лише шляхом призначення судово-економічної експертизи. Договором про відступлення права вимоги не передбачається сплата пені. Вважає, що на момент подання позовної заяви інфляційні втрати ще не виникли. зазначає, що перерахунок суми в гривнях еквівалентну 784.872,60 доларів США за офіційним курсом НБУ було підраховано не вірно.

23.09.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» надійшла зустрічна позовна заява з вимогами до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 26/12-2014 від 26.12.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2019 прийнято зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/12117/19 та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом.

26.09.2019 позивачем за первісним позовом до суду подано клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. Представник позивача 26.09.2019 ознайомився з матеріалами справи що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою останнього.

30.09.2019 позивачем за первісним позовом до суду подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що додатковою угодою від 29.03.2019 сторони внесли зміни до п. 2.3 договору відступлення права вимоги № 26/12-2014 ДВ від 26.12.2014 та встановили, що оплата повинна бути здійснена до 01.07.2019. Вважає, що в даному випадку для встановлення факту настання чи ненастання строку виконання зобов`язань спеціальних знань не потрібно. Зазначає, що відповідачем не вказано конкретні помилки або неточності у розрахунку позивача. В обґрунтування нарахування пені позивач вказує ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

30.09.2019 відповідачем за зустрічним позовом до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що укладений між сторонами договір відступлення права вимоги № 26/12-2014 ДВ від 26.12.2014 по змісту і по суті являється договору відступлення права вимоги. Даний договір укладений у відповідності до норм чинного законодавства, жодних правових підстав для визнання його недійсним немає. Інші доводи взагалі не стосуються предмета зустрічного так як жодним чином не мотивують та не наводять підстав щодо визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

30.09.2019 відповідачем за первісним позовом подано до суду клопотання про призначення судово-економічної експертизи з метою з`ясування чи відповідає здійснений позивачем розрахунок заборгованості умовам договору та нормам чинного законодавства України.

30.09.2019 відповідачем за зустрічним позовом подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/22131/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» про визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформлене повідомленням № 7304 від 21.08.2015 про визнання договору від 19.02.2015 про розірвання договору кредитної лінії ВКЛ-2009866/1 від 14.02.2014, укладеного між ТОВ «Нафтогаз-Альянс» та ПАТ «Дельта Банк» та договору від 30.12.2014 про розірвання договору застави майнових прав № ВКЛ-2009866/1/S-1 від 14.12.2015, укладеного між ТОВ «Нафтогаз-Альянс» та ПАТ «Дельта Банк» нікчемними, що перебуває в провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва

01.10.2019 відповідачем за зустрічним позовом подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 26/12-2014 ДВ від 26.12.2014 та просить відмовити у зв`язку з цим в задоволенні цих вимог.

В підготовчому засіданні 01.10.2019 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України про відмову в задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи з огляду на наступне

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

З метою уникнення затягування судового процесу і забезпечення розгляду справи впродовж розумного строку, та враховуючи, що у даному випадку для визначення розміру заборгованості не потребуються спеціальні знання, суд відмовляє в клопотанні відповідача про призначення судової експертизи.

В підготовчому засіданні 01.10.2019 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 227 Господарського процесуального кодексу України про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі з огляду на наступне

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення суду, який розглядає іншу справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Дані обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи та не можуть бути встановлені господарським судом самостійно.

Враховуючи матеріали справи, мотиви клопотання та положення ст.ст. 73-79 Господарського процесуального кодексу України, суд не вбачає підстав та доцільності для його задоволення, з огляду на те, що результати розгляду справи № 826/22131/15 не є обставиною, яка свідчить про неможливість розгляду даної справи та встановлення певних обставин у даній справі.

В підготовчому засіданні 01.10.2019 відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 15.10.2019.

07.10.2019 відповідачем за первісним позовом подано заперечення на відповідь на відзив.

07.10.2019 позивачем за зустрічним позовом подано до суду відповідь на відзив.

10.10.2019 позивачем за первісним позовом до суду подано клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. Представник позивача 10.10.2019 ознайомився з матеріалами справи що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою останнього.

В підготовчому засіданні 15.10.2019 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.11.2019 та встановлено відповідачу строк до 01.11.2019 подати до суду контррозрахунок.

07.11.2019 відповідачем за первісним позовом подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи з метою мирного врегулювання спору.

07.11.2019 відповідачем за первісним позовом подано до суду клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк».

Відповідачем в судовому засіданні 07.11.2019 усно наведено причини поважності пропуску строку для подачі відповідного клопотання.

В судовому засіданні 07.11.2019 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, про залишення без розгляду клопотання відповідача з огляду на наступне

Відповідно до ст. 207 Господарського процесуального кодексу України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому проваджені або в інший строк, визначений судом.

Суд заслухавши наведені відповідачем причини пропуску строку на звернення із клопотанням про залучення третьої особи не вбачає їх поважності, тому відповідне клопотання залишається судом без розгляду.

В судовому засіданні 07.11.2019 відповідачем за первісним позовом заявлено усний відвід судді Сіваковій В.В. від розгляду справи № 910/12117/19.

В судовому засіданні 07.11.2019 судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 169, 216 Господарського процесуального кодексу України, про зобов`язання відповідача підготувати та подати до суду заявлений відвід у письмовій формі та про оголошення перерви до 12:30 години.

07.11.2019 відповідачем за первісним позовом до суду подано письмовий відвід судді Сіваковій В.В. від розгляду справи № 910/12117/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/12117/19 від 07.11.2019 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» про відвід судді Сівакової В.В. від розгляду справи № 910/12117/19 передано для визначення судді в порядку, встановленому частиною першою статті 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 11.11.2019 для розгляду заяви про відвід визначено суддю Головіну І.К.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2019 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» про відвід судді Сівакової В.В. у справі № 910/12117/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/12117/19 від 13.11.2019 судове засідання призначено на 19.11.2019.

19.11.2019 відповідачем за первісним позовом до суду подано письмові пояснення.

Позивач за первісним позовом в судовому засіданні 19.11.2019 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні 19.11.2019 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні 19.11.2019 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач за зустрічним позовом в судовому засіданні 19.11.2019 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 19.11.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

25.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (банк) та Державним підприємством «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» (вкладник) укладено договір банківського вкладу «Класичний Корпоратив» Д-2005037/01/2107, відповідно до якого банк відкриває вкладнику рахунок, а вкладник вносить на рахунок грошві кошти у сумі 700.000,00 доларів США (вклад). Процента ставка за вкладом становить 7,5% річних.

Згідно платіжного доручення в іноземній валюті № 3 від 25.12.2014 вбачається, що вкладником внесено на рахунок відкритий банком кошти в розмірі 700.000,00 доларів США.

26.12.2014 між Державним підприємством «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» (цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» (цесіонарій) укладено договір відступлення права вимоги № 26/12-2014 ДВ (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору цедент передає, а цесіонарій приймає право вимоги на отримання грошових сум у повному обсязі, включаючи право на отримання суми депозитного вкладу в розмірі 700.000,00 доларів США, процентів за користування депозитними коштами, пені та штрафів тощо (далі іменується право вимоги), які існують на дату укладення цього договору за договором банківського вкладу «Класичний Корпоратив» № Д-2005037/01/2107 від 25.12.2014 (далі - депозитний договір). Депозитний договір укладено між цементом та ПАТ «Дельта Банк», далі іменується банк.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.2 договору сума вимог за депозитним договором, які передаються цедентом цесіонарій становить:

- сума вкладу в розмірі 700.000,00 доларів США;

- нараховані, але не сплачені проценти за користування вкладом.

Відповідно до п. 1.2 договору право вимоги за договором вкладу вважається переданим з моменту підписання цього договору сторонами та передачі цедентом цесіонарію оригінальних примірників документів відповідно до п. 2.4 цього договору на підставі акту приймання-передачі.

Згідно з п. 2.4 договору цедент зобов`язується при укладенні цього договору передати цесіонарію:

- оригінал договору вкладу та всі додаткові угоди (договори) до нього;

- оригінали платіжних та інших документів, які підтверджують факт розміщення цедентом на рахунку в банку суми банківського вкладу;

- оригінал банківської виписки про залишок грошових коштів на вкладному рахунку цедент, на дату підписання акту приймання-передачі.

Передача зазначених документа цедентом здійснюється згідно з актом приймання-передачі.

Згідно акту приймання-передачі № 1 до договору цедент передав, а цесіонарій прийняв наступні документи:

- оригінал депозитного договору № Д-2005037/01/2107 від 25.12.2014 на 3 арк.,

- оригінали платіжних та інших документів, які підтверджують факт розміщення цедентом на рахунку в банку суми банківського вкладу;

- оригінал банківської виписки про залишок грошових коштів на вкладному рахунку цедент, на дату підписання цього акту приймання-передачі.

Відповідно до п. 2.3 договору з моменту підписання акту приймання-передачі до цесіонарія переходять права вимоги за депозитним договором в повному обсязі і на умовах, визначених депозитним договором.

Пунктом 2.2 визначено, що за відступлення права вимоги цесіонарій сплачує цеденту в гривнях еквівалент 784.872,60 доларів США за офіційним курсом НБУ на день здійснення платежу. Всі розрахунки здійснюються між сторонами у національній валюті України.

Відповідно до п. 2.3 договору оплата повинна бути здійснена до 31.03.2015 шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на банківський рахунок цедента вказаний в даному договорі.

Додатковими угодами від 31.03.2015, від 30.04.2015, 29.05.2015, від 31.08.2015, від 30.12.2015, від 30.09.2016, від 31.03.2017, від 29.12.2017, від 28.12.2018, від 29.03.2019 вносились зміни до п. 2.3 договору, зокрема останньою угодою від 29.03.2019 встановлено, що оплата повинна бути здійснена до 01.07.2019.

Отже не відповідають дійсності твердження цесіонарія про те, що договором не визначений строк виконання зобов`язання з оплати коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач не виконав зобов`язання по сплаті коштів за договором у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, яка складає 19.751.264,03 грн (784.872,60 доларів США х 25,16493 грн за 1 долар США за офіційним курсом НБУ станом на 28.08.2019 (дата складання позовної заяви).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З огляду на викладене, вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 19.751.264,03 грн обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Так, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розділом 3 договору, який визначає відповідальність сторін у разі порушення умов цього договору не визначено відповідальність у вигляді пені в разі порушення умов договору цесіонарієм в частині строків оплати коштів за договором.

Враховуючи те, що неустойка, в даному випадку пеня, є договірною, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 1.076.849,74 грн безпідставні та задоволенню не підлягають.

Посилання позивача як на підставу нарахування пені на ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України не приймаються судом до уваги, оскільки

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, з положень даної статті вбачається, що зазначені санкції можуть бути застосовані за наявності таких умов:

- вони підлягають застосуванню у разі скоєння господарського правопорушення, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належать до державного сектора економіки, або якщо виконання зобов`язання фінансується за рахунок державного кредиту;

- вони підлягають застосуванню тільки за два види правопорушень, а саме:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) - стягується штраф у розмірі 20 відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання - стягується пеня в розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, вказані санкції є видом відповідальності за порушення зобов`язань з передачі товарів, виконання робіт та надання послуг, а не за порушення виконання грошового зобов`язання.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті коштів, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 10.000,00 грн інфляційних втрат та 94.157,00 грн - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору інший розмір процентів не визначено.

За розрахунками суду (розрахунок здійснений на суму 19.751.264,03 грн за період з 01.07.2019 по 28.08.2019 та знаходиться в матеріалах справи) розмір 3% річних становить 95.780,10 грн. Однак, у зв`язку з тим, що у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України) суд погоджується із заявленим позивачем розміром 3% річних - 94.157,00 грн.

Суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 94.157,00 грн - 3% річних.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті «Бизнес» від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах «Законодавство» і «Ліга».

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, що вміщено в інформаційно-пошуковій системі «Ліга» якщо внесенням оплати є з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число відповідного місяця то розрахунок індексації починається з наступного місяця.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості.

За результатами здійснення судом власного перерахунку інфляційні втрати складають -177.405,85 грн, тобто мало місце дефляція (розрахунок здійснений на суму 19.751.264,03 грн за період з 01.07.2019 по 28.08.2019 та знаходиться в матеріалах справи).

Суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача щодо стягнення з відповідача 10.000,00 грн інфляційних втрат.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо зустрічного позову

В обґрунтування недійсності спірного договору позивачем не наведено жодної норми законодавства якій цей договір не відповідає та має бути визнаний судом недійсним. При цьому позивач вказує на необхідність з`ясування правової природи договору.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Що стосується факторингу, то відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між сторонами договір відступлення права вимоги не є договорами факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст. 1084 Цивільного кодексу України.

З норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов`язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб`єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об`єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв`язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб`єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином відсутні підстави вважати що спірний договір є договором факторингу.

Оспорюваний правочини є договором відступлення права вимоги, який регулюється нормами ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України не є ані договорами факторингу ані фінансовими послугами.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 26/12-2014 ДВ від 26.12.2014 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги або заперечення.

Зважаючи на вищевказане, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» (01021, м. Київ, вул. Грушевського, 28/2, н/п 43, ) на користь Державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне» ім. М.К. Янгеля» (49008, м. Дніпро, вул. Криворізька, 3, ) 19.751.264 (дев`ятнадцять мільйонів сімсот п`ятдесят одна тисяча двісті шістдесят чотири) грн 03 коп. основного боргу, 94.157 (дев`яносто чотири тисячі сто п`ятдесят сім) грн 00 коп. - 3% річних, 297.681 (двісті дев`яносто сім тисяч шістсот вісімдесят одна) грн 32 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в первісному позові відмовити повністю.

4. В задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз-Альянс» відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 02.12.2019.

СуддяВ.В. Сівакова