ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2019 р. Справа № 922/1377/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Джерелій В.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури , м. Дергачі, Харківська обл.
до 1) ОСОБА_1 , смт. Золочів , 2) Головного управління Держгеокадастру у Харківської області, м. Харків , 3) Селянського (фермерського) господарства "Цилюрик", с. Зрубанка, Золочівський р.-н, Харківська обл.
про про скасування наказів та державної реєстрації, визнання недійсними договорів оренди земельних ділян
за участю представників сторін:

позивача - Зливка К.О. (посвідчення № 047938 від 13.09.17);

1-го відповідача - не з`явився;

2-го відповідача - Загурська А.В. (довіреність № 32-20-0.14,2-3/62-19 від 03.01.2019);

3-го відповідача - Халабурдін С.В. (довіреність б/н від 26.10.2018).

ВСТАНОВИВ:

Керівник Дергачівської місцевої прокуратури, м. Дергачі, Харківська обл. (далі за текстом - прокурор; позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до 1) ОСОБА_1 , смт. Золочів, Харківська обл. (далі за текстом - 1-й відповідач), 2) Головного управління Держгеокадастру у Харківської області (далі за текстом - 2-й відповідач) та 3) Селянського (фермерського) господарства "Цилюрик", с. Зрубанка, Золочівський р.-н, Харківська обл. (далі за текстом - 3-й відповідач), в якій просить суд:

1) позовні вимоги до Головного управління Держгеокадастру у Харківської області:

визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2712-СГ від 15.10.2014 в частині про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, орієнтовною площею 50,0000 га, розташованої за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області;

визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області № 3566-СГ від 22.12.2014 про затвердження проекту землеустрою та надання ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області, з кадастровим номером :04:001:0761, площею 50,0000 га для ведення фермерського господарства.

2) позовні вимоги до Головного управління Держгеокадастру у Харківської області та ОСОБА_1 :

визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 14.01.2015, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер :04:001:0761, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківської області та ОСОБА_1 ;

скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 14.01.2015, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер :04:001:0761, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківської області та ОСОБА_1 .

3) позовні вимоги до ОСОБА_1 та С(Ф ) Г "Цилюрик":

визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки від 29.01.2015, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер :04:001:0761, укладений між ОСОБА_1 та С (Ф) Г "Цилюрик";

скасувати державну реєстрацію договору суборенди земельної ділянки від 29.01.2015, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер :04:001:0761, укладений між ОСОБА_1 та С (Ф) Г "Цилюрик".

4) позовні вимоги до ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) та С (Ф) Г "Цилюрик" (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ):

зобов`язати ОСОБА_1 та С (Ф) Г "Цилюрик" повернути земельну ділянку загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер :04:001:0761, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зокрема вказує на те, що на підставі відповідної заяви ОСОБА_1 згідно з наказами Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2712-СГ від 15.10.2014 та № 3566-СГ від 22.12.2014 йому надано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0761, площею 50,0000 га для ведення фермерського господарства, а в подальшому укладено відповідний договір оренди земельної ділянки від 14.01.2015. Дану земельну ділянку ОСОБА_1 передав в суборенду раніше створеному С(Ф)Г "Цилюрик" згідно з договором суборенди земельної ділянки від 29.01.2015. Однак, вивченням прокуратурою матеріалів, на підставі яких ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку було встановлено ряд істотних порушень, які на думку прокурора, зумовлюють необхідність визнання незаконними вказаних наказів Головного управління Держземагенства у Харківській області та недійсними договорів названих договорів оренди та суборенди, а саме, звертаючись до Головного управління Держземагенства у Харківській області із заявою про отримання земельної ділянки, ОСОБА_1 мав на меті не створити фермерське господарство, а розширити земельний банк вже існуючого С(Ф)Г «Цилюрик» без проведення земельних торгів, як того вимагає Закон, оскільки С(Ф)Г «Цилюрик» раніше вже надавалася та перебуває земельна ділянка для ведення і створення фермерського господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею Серія ХР-13-00-000879, виданого ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.05.2019 відмовлено у відкритті провадження за зазначеною позовною заявою.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.08.2019 апеляційну скаргу Керівника Дергачівської місцевої прокуратури на ухвалу господарського суду Харківської області від 13.05.2019 у справі №922/1377/19 про відмову у відкритті провадження у справі задоволено; ухвалу господарського суду Харківської області від 13.05.2019 у справі №922/1377/19 скасовано; справу передано на розгляд до господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1377/19; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 16.09.2019.

Протокольними ухвалами від 16.09.2019 та від 07.10.2019 підготовче судове засідання відкладалось.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.10.2019 продовжено строк проведення підготовчого провадження по справі на 30 днів.

В процесі розгляду справи на стадії підготовчого провадження 2-й відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх.. № 21801 від 12.09.2019) в якому просить суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на відповідність дії Головного управління Держземагенства у Харківській області щодо видачі наказів № 2712-СГ від 15.10.2014 та № 3566-СГ від 22.12.2014 вимогам ст.ст. 122-124 ЗК України, ч. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів». 2-й відповідач звертає увагу суду на те, що Законом України «Про фермерське господарство» не встановлено строк протягом якого громадянин повинен створити та зареєструвати фермерське господарство; що договір оренди землі від 14.01.2015 укладено 2-м відповідачем, як компетентним органом, в межах наданих йому законом повноважень та на виконання наказу Головного управління Держземагенства у Харківській області № 3566-СГ від 22.12.2014; що оскільки договір оренди від 14.01.2015 містить умови які надають право передавати земельну ділянку в суборенду, такий дозвіл і було надано Головним управлінням Держземагенства у Харківській області громадянину ОСОБА_1 на відповідне звернення останнього.

Прокурор надав суду відповідь на відзив 2-го відповідача (вх.. № 22219 від 17.09.2019) в якому просить суд заявлений позов задовольнити, посилаючись на те, що Головне управління Держгеокадастру в Харківській області формально розглянуло відповідну заяву ОСОБА_1 , ретельно не перевірило та не надало правову оцінку його реальним намірам використовувати спірну земельну ділянку саме для ведення фермерського господарства, не з`ясувало наявність перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі наявність у нього трудових та матеріальних ресурсів для того, щоб обробляти земельну ділянку такої площі. При цьому, на думку прокурора, Головне управління Держгеокадастру в Харківській області приймаючи рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення фермерського господарства, діяло без дотриманням вимог ст.ст. 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство», недобросовісно, нерозсудливо, без додержання принципу рівності. Як наслідок, прокурор вказує, що спірні накази Головного управління Держгеокадастру в Харківській області щодо передачі в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства необхідно визнати незаконними та скасувати як такі, що видано в порушення вимог Закону України «Про фермерське господарство», з подальшим визнанням недійсними і договорів оренди та суборенди зі скасуванням їх державної реєстрації.

3-й відповідач звернувся до суду з заявою (вх.. № 2402 від 07.10.2019) в якій просить суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність та з цих підстав відмовити прокурору в задоволенні його позову.

Також 3-й відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх.. № 24025 від 07.10.2019) в якому просить суд відмовити прокурору в задоволенні позову, посилаючись на те, що прокурор не обґрунтував наявності підстав для представництва інтересів держави у справі яка розглядається, та причин які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом; що прокурор при зверненні до суду з даним позовом пропустив встановлений законом строк позовної давності.

Прокурор надав суду відповідь на відзив 3-го відповідача (вх.. № 25230 від 10.10.2019) в якому спростовує доводи, викладені останнім у відзиві. Зокрема прокурор вказує на наявність в нього правових підстав для представництва інтересів держави та самостійного звернення до суду з даним позовом; на наявність порушень вимог чинного законодавства України при наданні ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства; на те, що строки позовної давності прокурором пропущені з поважних причин, оскільки в межах даної справи прокурор є самостійним позивачем, а про наявні порушення йому стало відомо після надходження спірних наказів та договорів до органів прокуратури.

1-й відповідач відзиву на позов не надав.

2-й та 3-й відповідачі заперечень на відповіді прокурора також не надали.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.10.2019 закрито підготовче провадження так призначено справу до судового розгляду по суті на 18.11.2019.

Протокольною ухвалою від 18.11.2019 розгляд справи по суті відкладено на 28.11.2019, в порядку визначеному ч. 5 ст. 161 ГПК України надано прокурору можливість надати письмові пояснення з приводу перебігу позовної давності за заявленими в межах даної справи позовними вимогами.

Прокурор надав суду письмові пояснення (вх.. № 28819 від 28.11.2019) в яких зокрема зазначає, що в межах даної справи прокурор є самостійним позивачем і про наявні правопорушення йому стало відомо після надходження спірних наказів та договору оренди до місцевої прокуратури 20.03.2018. Як наслідок, прокурор вважає, що строки позовної давності розпочали свій відлік саме з вказаної дати, що на його думку узгоджується з вимогами ст. 261 ЦК України.

На судове засідання 28.11.2019 прибули прокурор, представники 2-го та 3-го відповідачів

Прокурор просить суд заявлений позов задовольнити.

2-й та 3-й відповідачі простять суд в задоволенні позову прокурора відмовити.

1-й позивач на судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Оскільки неявка на судове засідання 1-го відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з позовом по даній справі.

Частиною 2 статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З урахуванням положень статей 4, 42, 44, 46 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, є процесуальним правом.

Відповідно до частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.

Згідно частини 3 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інш їх) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

В Рішенні Конституційного Суду України №4-р(ІІ)/2019 у справі №3-234-2018 зокрема зазначено, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, в т.ч. представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що встановлені законом, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування. Наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Таким чином, виключно на прокурора покладено функцію представництва інтересів держави як одного з дієвих механізмів захисту від порушення її інтересів.

Для представництва у суді інтересів держави, прокурор, за законом, має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й відокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що впиняються у відносинах між ними або з державою.

Процесуальні та матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбулося із порушенням установленого законом порядку.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 910/7813/18.

Разом із тим із наведених положень законодавства вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган.

В даному випадку, на думку прокурора, порушення інтересів держави полягає в тому, що Головним управлінням Держземагенства у Харківської області протиправно передано в довгострокову оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення ОСОБА_1 , а згодом в суборенду С(Ф)Г «Цилюрик», без обов`язкової процедури проведення земельних торгів (аукціону). Прокурор вказує, що вводячи державу в оману ОСОБА_1 розширює земельні банки раніше створеного сільськогосподарського підприємства, тим самим ухиляючись від процедури земельних торгів, що мають наслідком більш високий рівень орендної плати, що тягне за собою ненадходження у відповідних розмірах грошових коштів до бюджету.

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області створено на підставі Постанови КМУ № 5 від 14.01.2015. При цьому, в даному випадку ГУ Держгеокадастру у Харківській області є правонаступником ГУ Держземагенства у Харківській області.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України та Положення про ГУ Держгеокадастру в Харківській області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333, ГУ Держгеокадастру у Харківській області є органом, уповноваженим державою здійснювати функції щодо розпорядження земельними ділянками державної власності сільськогосподарського призначення на території області.

Прокурор вказує, що У Держгеокадастру в Харківській області неналежним чином виконує покладені на нього функції, що призвело до незаконної передачі земельної ділянки ОСОБА_1 , а останнім в подальшому С(Ф)Г «Цилюрик».

У зв`язку з вищевикладеним, а також враховуючи те, що ГУ Держгеокадастру у Харківській області є органом, уповноваженим державою на здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, у т.ч. законності укладення цивільно-правових угод з цих питань, і зазначений орган визначено прокурором як відповідача, даний позов заявлено прокурором самостійно.

Правомірність таких дій прокурора також підтверджується правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 23.05.2018 по справі № 389/29/17 та від 22.05.2019 у справі № 366/2648/16 від 22.05.2019.

Як свідчить зміст позовної заяви, прокурор виконав вимоги ст. 53 ГПК України та належним чином обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з позовом в межах даної справи, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання Головного управління Держгеокадастру у Харківської області про залишення позову без розгляду.

Розглянувши спір по суті суд встановив.

Як свідчать матеріали справи, наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2712-СГ від 15.10.2014 громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду, зокрема, земельної ділянки, орієнтовною площею 50,0000 га, розташованої за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області.

В подальшому, наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області № 3566-СГ від 22.12.2014 затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області, з кадастровим номером :04:001:0761, площею 50,0000 га, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля) для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.

На виконання зазначених наказів, між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 , 14.01.2015 укладено договір оренди вищевказаної змеленої ділянки, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер :04:001:0761, строком на 49 років, який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.01.2015 (номер запису про інше речове право: 8377177).

Відповідно до п. 2, 14 вищевказаного договору, в оренду передається земельна ділянка з кадастровим номером :04:001:0761, загальною площею 50,0000 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля). Земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства.

Матеріали справи також свідчать, що після укладання вказаного договору оренди, громадянин ОСОБА_1 фермерське господарство не створював.

В подальшому, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 , на підставі договору суборенди від 29.01.2015 передав в суборенду С(Ф)Г «Цилюрик» земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0761, загальною площею 50,0000 га, раніше отриману в оренду на підставі вказаного вище договору оренди від 14.01.2015.

Дозвіл на укладання зазначеного договору суборенди було надано ОСОБА_1 безпосередньо Головним управлінням Держземагенства у Харківській області листом від 19.02.2015 № 19-20-14-4015/0/9-15, на відповідне звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою від 19.02.2015 з цього приводу.

Разом із тим, відповідно до листа Слобожанського управління ГУ ДФС у Харківській області № 8847/9/20-40-50-06-17 від 20.03.2019 та інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, громадянин ОСОБА_1 є засновником є засновником, керівником, підписантом та кінцевим бенефіціарним власником С(Ф)Г «Цилюрик», яке було створено 23.01.1998.

При цьому, як свідчать матеріали справи, рішенням виконкому Золочівської селищної Ради народних депутатів від 14.08.2011 № 125-2 Цилюрику А.В. вже надавалася у приватну власність земельна ділянка площею 4,7185 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі якого останній отримав державний акт на право приватної власності на землю Серія Р1 №715342.

Крім того, в користуванні С(Ф)Г «Цилюрик» перебуває земельна ділянка надана для створення і ведення фермерського господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею Серія ХР-13-00-000879, виданого Цилюрику Василю Григоровичу згідно з розпорядженням райдержадміністрації Золочівського району від 14.03.1997 для ведення селянського (фермерського) господарства.

Дії Головного управління Держземагенства у Харківській області щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки згідно з наказами № 2712-СГ від 15.10.2014 та № 3566-СГ від 22.12.2014 прокурор вважає незаконними, оскільки останнє на його думку, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання йому в оренду вищевказаної земельної ділянки, не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці. Крім того, прокурор зазначає, що звертаючись до Головного Управління Держземагенства у Харківській області із заявою про отримання земельної ділянки, ОСОБА_1 мав на меті не створити нове фермерське господарство, а розширити земельний банк вже існуючого С(Ф)Г «Цилюрик» без проведення земельних торгів, що є порушенням вимог Закону України «Про фермерське господарство» та ст. ст. 124, 134 ЗК України, оскільки С(Ф)Г «Цилюрик» вже надавалася та перебуває в користуванні земельна ділянка для ведення і створення фермерського господарства згідно з державним актом на право постійного користування землею Серія ХР-13-00-000879, виданого ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства.

За таких обставин, прокурор вважає, що накази Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2712-СГ від 15.10.2014 та № 3566-СГ від 22.12.2014 підлягають скасуванню як незаконні, а укладені договори оренди та суборенди - визнанню недійсними зі скасуванням їх державної реєстрації та поверненням ОСОБА_1 земельної ділянки. Зазначені обставини стали підставами для звернення прокурора до суду з позовом по даній справі.

Надаючи з урахуванням вищевикладеного правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Статтею 6 цього ж закону передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтями 13-14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 22 ЗК України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування зокрема громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з вимогами ч. 1-2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Статтями 125-126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, ЗК України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування. Однак відносини пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього закону) У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним. (Такий правовий висновок зокрема викладено у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-2902цс15).

Згідно з преамбулою Закону України «Про фермерське господарство» цей Закон визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України. Закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.

Згідно з ч. 1-2 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» (станом на прийняття спірних наказів 2-го відповідача), Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Згідно зі ст. 5, 7 Закону України «Про фермерське господарство» (станом на прийняття спірних наказів 2-го відповідача) право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики. Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна чи міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.

Аналізуючи вказане законодавство, можна дійти висновку, що порядок створення фермерського господарства включає два основні етапи: набуття засновником права на земельну ділянку для ведення фермерського господарства, створення та державна реєстрація фермерського господарства.

Статтею 8 названого закону (станом на прийняття спірних наказів 2-го відповідача) Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Однак, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звертаючись Головного управління Держземагенства у Харківській області із заявою про отримання земельної ділянки, мав на меті не створити нове фермерське господарство, а розширити земельний банк вже існуючого С(Ф)Г "Цилюрик", бенефіціарним власником якого він є, без проведення земельних торгів, як того вимагає Закон, оскільки з метою створення С(Ф)Г «Цилюрик» вже надавалася та перебуває земельна ділянка для ведення і створення фермерського господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею Серія ХР-13-00-000879, виданого ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства.

Вказане підтверджується зокрема тим, що після укладання договору оренди від 14.01.2015 ОСОБА_1 не створив фермерське господарство, як того вимагає вказаний Закон, а передав цю земельну ділянку за згодою орендодавця в суборенду С(Ф)Г «Цилюрик» згідно з договором суборенди від 29.01.2015, з метою обходу останньою обов`язкової процедури - земельних торгів.

Разом з тим, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство»).

Залучення третіх осіб до обробітку землі та сплати орендної плати орендодавцю з нездійсненням орендарем господарської діяльності з безпосереднього цільового використання орендованої земельної ділянки виходить за межі діяльності, яку може здійснювати орендар.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» та ст. ст. 124, 134 Земельного кодексу України (в чинній на той час редакції) без конкурентних засад земельні ділянки можуть передаватися в оренду для ведення фермерського господарства лише громадянам, а тому фактична передача громадянином земельних ділянок раніше створеній нею юридичній особі - фермерському господарству без проведення земельних торгів є незаконними.

Зазначені обставини Головним управлінням Держземагенства у Харківській області не були враховані, що має наслідком прийняття наказів, які не відповідають вимогам вказаних вище положень Закону.

Крім того, матеріали справи не містять, і відповідачами суду не надано будь-яких доказів стосовно того, що при зверненні до Головного управління Держземагенства у Харківській області з відповідною заявою від 12.12.2014 про надання земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 додавав документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Також матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 при зверненні з вказаною заявою належним чином обґрунтував розміру земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку. Тобто, майбутній фермер для отримання земельної ділянки великої площі не довів, що новостворене фермерське господарство матиме змогу самостійно, силою та працею членів фермерського господарства, обробляти отриману у користування землю, чи має він власну техніку для обробітку землі, ресурси для оренди сільськогосподарської техніки, а також досвід для ефективного обробітку землі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2902цс15, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-ІV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 Закону № 973-ІV умов і обставин. В свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Отже, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання йому в оренду вищевказаної земельної ділянки, Головне управління Держземагенства у Харківській області не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці.

За таких обставин, накази Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2712-СГ від 15.10.2014 та № 3566-СГ від 22.12.2014 щодо передачі в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства прийняті з порушенням вимог ст.ст. 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, ст.ст. 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство».

Крім того, в зв`язку з незаконністю вказаних наказів, договір оренди земельної ділянки від 14.01.2015 та договір суборенди земельної ділянки від 29.01.2015 також є такими, що укладені з порушенням вказаних вище положень закону, що може мати наслідком визнання їх недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України, з подальшим скасуванням всіх реєстраційних дій стосовно земельної ділянки, яка є предметом оренди та суборенди і її повернення у державну власність.

Отже, суд зазначає про правомірність вимог прокурора при зверненні до господарського суду з даним позовом.

Однак, як свідчать матеріали справи, прокурор при зверненні до суду з даним позовом пропустив встановлений законом строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. При цьому, держава в такому випадку може нести ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних дій державних органів, зокрема шляхом укладання правочинів з порушенням вимог законодавства (аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 06.06.2018 по справі № 348/1237/15-ц, від 10.05.2018 по справі № 914/1708/17).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, на час видачі спірних наказів ГУ Держземагентства) визначено, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Органи прокуратури України, зокрема, становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим; здійснюють свої повноваження на підставі додержання Конституції України та чинних на території республіки законів, незалежно від будь-яких органів державної влади, посадових осіб, а також рішень громадських об`єднань чи їх органів (ч.1 ст.6 Закону України "Про прокуратуру").

У свою чергу, відповідно ч. 3 ст. 9 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, на час видачі спірних наказів ГУ Держземагентства), прокурори областей, міст Києва і Севастополя, районні, міжрайонні, міські, транспортні та інші прирівняні до них прокурори, заступники і помічники прокурорів мають право брати участь у засіданнях Рад відповідного рівня, їх виконавчих комітетів, інших органів місцевого самоврядування.

Повноваження прокурора при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням застосуванням законів визначалися ст. 20 цього Закону. Так, прокурору надавалося право витребовувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних підприємств, установ та організацій рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи.

Закон України «Про прокуратуру» в новій редакції (за певними виключеннями) набрав чинності 15.07.2015 (п. 1 прикінцевих положень).

З огляду на зазначене, суд вважає, що прокурор, з урахуванням наданих йому законом повноважень, мав можливість і був зобов`язаний отримати повну та достовірну інформацію про незаконне надання земельної ділянки у межах встановленого законом строку позовної давності.

Відтак, в органів прокуратури, починаючи грудня 2014 - січня 2015 року були усі правові підстави та можливості з`ясувати всі обставини та звернутися з відповідним позовом в порядку господарського судочинства в межах строку позовної давності, що прокурором з невідомих причин зроблено не було.

До того ж, Держава в особі відповідного органу, дізналася про наявні обставини саме з моменту прийняття оскаржуваних наказів 15.10.2014 та 22.12.2014 відповідно.

В контексті вищевказаного, суд вважає безпідставними посилання прокурора на те, що про спірні обставини прокурор дізнався лише 20.03.2018, отримавши відповідь від 2-го відповідача на власний запит від 22.02.2018.

Як свідчать матеріали справи, спірні рішення ГУ Держземагентства у Харківській області були прийняті 15.10.2014 та 22.12.2014, спірні договори були укладені 14.01.2015 та 29.01.2015, проте з відповідним позовом до суду в межах даної справи прокурор звернувся лише 10.05.2019, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності.

Враховуючи викладене, прокурором пропущено строк позовної давності для звернення до суду із позовом про скасування вказаних наказів та визнання недійними вказаних договорів зі скасуванням всіх реєстраційних дій та повернення земельної ділянки у власність держави.

Відповідно до ч .ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

С(Ф)Г «Цилюрик» надало суду заяву (вх.. № 24026 від 07.10.2019) про застосування до спірних правовідносин позовної давності. Заява аналогічного змісту міститься у відзиві на позов, наданому Головним Управлінням Держгеокадастру у Харківській області.

Зазначене зумовлює прийняття судом рішення про відмову в задоволення позову прокурора.

Разом з тим, як вбачається з прохальної частини позовної заяви, в ній прокурор просить суд визнати поважними причини пропуску строку давності та поновити його.

Розглянувши зазначене клопотання прокурора, суд відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 5 статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності.

При цьому, питання щодо поважності причин пропуску позовної давності , тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора.

Щодо визнання поважності причин пропуску прокурором строку позовної давності, суд зазначає наступне.

В позовній заяві прокурором не наведено будь-якого фактичного та правового обґрунтування пропуску строку позовної давності та необхідності захисту порушеного права в зв`язку з таким пропуском. Не надано також в обгрунутвання зазначених обставин будь-яких доказів.

Прокурор вказує, що про спірні обставини він дізнався лише 20.03.2018, отримавши відповідь від Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області на власний запит від 22.02.2018.

Суд зазначає, що з відповідним запитом про надання інформації прокурор звернувся до Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області лише 22.02.2018, тобто в той час коли строк позовної давності за відповідними вимогами вже був пропущений.

При цьому, отримавши від останнього відповідну інформацію 20.03.2018, прокурор звернувся до суду з позовом по даній справі лише 10.05.2019, тобто зі значним спливом строку (більше ніж 1 року) після отримання відповідної інформації.

За таких обставин, суд не вважає причини пропуску прокурором строку позовної давності, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні відповідного клопотання останнього.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, керуючись ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на прокурора, оскільки за наслідками розгляду справи у позові відмовлено повністю.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-80, 123, 126, 129, 232-233, 237-238, 240-241, 247 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "02" грудня 2019 р.

Суддя О.І. Байбак