РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.12.2019Справа № 910/12613/19

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс"

(49000, м. Дніпро, пл. Героїв Майдану, буд. 1, кімн. 524; ідентифікаційний код: 33074226)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

(03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815)

в особі Філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

(03150, м. Київ, вул. Федорова, буд. 32; ідентифікаційний код ВП: 40123465)

про стягнення 251 243,19 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач) про стягнення 251 243,19 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 08340/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 09.02.2018. Позивач вказує на те, що відповідачем було неправомірно списано з його особового рахунку грошові кошти в сумі 1 653 295,44 грн, що встановлено судовим рішенням у справі № 910/3984/18, у зв`язку з чим позивачем, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, заявлено до стягнення з відповідача 179 374,36 грн інфляційних втрат та 71 868,83 грн 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 7 днів з дня вручення цієї ухвали.

27.09.2019 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла уточнена позовна заява та заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), встановлено відповідачу строк для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження - протягом 5 днів з моменту отримання даної ухвали та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

Будь-яких заперечень від відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходило.

30.10.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який на підставі ч. 2 ст. 118 Господарського процесуального кодексу України, залишено судом без розгляду.

06.11.2019 до суду від позивача надійшло електронне повідомлення про направлення на адресу суду відповіді на відзив.

08.11.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті

ВСТАНОВИВ:

09.02.2018 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (замовник) було укладено Договір № 08340/ЦТЛ-2018 про надання послуг (далі - Договір), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Згідно з п. 1.3 Договору надання послуг за цим Договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

Підпунктами 2.1.6, 2.1.6.1 п. 2.1 Договору передбачено, що замовник зобов`язаний оплачувати перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника. Замовник самостійно визначає розмір попередньої оплати та періодичність її внесення на підставі діючих тарифів та умов цього договору, при цьому зобов`язаний враховувати обсяг запланованих перевезень, вагонообігу, термін перебування вагону за межами України та інших послуг перевізника.

Згідно з п. 3.1 Договору розмір плати за перевезення вантажу у вагонах замовника та вагонах залізниць інших держав, додаткових зборів, пов`язаних з перевезенням, розраховується за ставками і тарифами, які визначаються у відповідності до умов збірника тарифів.

Відповідно до п. 3.2 Договору розмір плати за перевезення вантажу у вагонах перевізника (крім транспортерів перевізника, проїзду бригад супроводження великовагових транспортерів та вагонів для проїзду цих бригад) складається з:

- плати за перевезення навантаженого вагону перевізника, яка визначається за тарифом, визначеним у збірнику тарифів встановленим для власного вагону перевізника;

- компенсації витрат на перевезення у порожньому стані вагону перевізника, яка визначається за тарифною схемою 14 збірника тарифів за тарифну відстань перевезення вантажу, скориговану на коефіцієнт порожнього пробігу, зазначеного в додатку 3 до цього договору;

- плати за використання вагону перевізника у вантажному та порожньому рейсах за нормативний термін доставки.

За умовами п. 4.1 Договору розрахунки за цим Договором здійснюються через філію "Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень" Акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідно до п. 4.2 Договору оплата послуг здійснюється у національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання перевізника, вказаний в пункті 14.2 Розділу 14 Договору.

Одержані кошти перевізник зараховує на особовий рахунок замовника (п. 4.3 Договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору, за період з 19.02.2018 по 28.02.2018 ним було перераховано на рахунок відокремленого підрозділу відповідача 85 600 000,00 грн попередньої оплати за надання послуг перевезення.

За твердженнями позивача, відповідачем в рахунок оплати послуг з організації перевезень вантажів за період з 20.02.2018 по 28.02.2018 було списано з особового рахунку позивача 19 630 536,40 грн, з яких 1 653 295,44 грн, на думку позивача, відповідачем було списано неправомірно.

Позивач вказує на те, що відповідачем було невірно визначено вартість перевезень, застосувавши до спірних перевезень передбачений п. 3.2 Договору розмір плати за перевезення вантажу у вагонах перевізника, внаслідок чого з рахунку позивача було списано 1 653 295,44 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підставі пунктів 7.1, 7.2 Договору було направлено на адресу відповідача претензії про повернення зайво сплачених грошових коштів на рахунок позивача в сумі 1 653 295,44 грн, а саме:

- № 6027 від 02.03.2018 на суму 372 101,76 грн, яка вручена АТ "Українська залізниця" 06.03.2018;

- № 6028 від 02.03.2018 на суму 372 101,76 грн, яка вручена Філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" 05.03.2018;

- № 6109 від 03.03.2018 на суму 182 958,12 грн, яка вручена АТ "Українська залізниця" 06.03.2018;

- № 6110 від 03.03.2018 на суму 182 958,12 грн, яка вручена Філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" 05.03.2018;

- № 6393 від 07.03.2018 на суму 119 396,28 грн, яка вручена АТ "Українська залізниця" 13.03.2018;

- № 6392 від 07.03.2018 на суму 119 396,28 грн, яка вручена Філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" 13.03.2018;

- № 6790 від 12.03.2018 на суму 282 967,32 грн, яка вручена АТ "Українська залізниця" 20.03.2018;

- № 6791 від 12.03.2018 на суму 282 967,32 грн, яка вручена Філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" 19.03.2018;

- № 6932 від 13.03.2018 на суму 364 580,76 грн, яка вручена АТ "Українська залізниця" 20.03.2018;

- № 6934 від 13.03.2018 на суму 364 580,76 грн, яка вручена Філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" 19.03.2018;

- № 7669 від 20.03.2018 на суму 190 631,16 грн, яка вручена АТ "Українська залізниця" 28.03.2018;

- № 7670 від 20.03.2018 на суму 190 631,16 грн, яка вручена Філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" 27.03.2018;

- № 7910 від 22.03.2018 на суму 140 660,04 грн, яка вручена АТ "Українська залізниця" 28.03.2018;

- № 7909 від 22.03.2018 на суму 140 660,04 грн, яка вручена Філії "Центр транспортної логістики" АТ "Українська залізниця" 26.03.2018.

Оскільки відповідачем вказані претензії були залишені без задоволення, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 1 653 295,44 грн безпідставно списаних грошових коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2018 у справі № 910/3984/18 у позові відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/3984/18 скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 1 653 295,44 грн, здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 08.05.2019 постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 у справі № 910/3984/18 залишено без змін.

Проте, як зазначає позивач, відповідач безпідставно списані ним грошові кошти в повному обсязі не повернув, частину грошових коштів перерахував з порушенням визначених у вказаних вище претензіях строків.

З огляду на прострочення відповідачем повернення безпідставно списаних ним грошових коштів, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 179 374,36 грн інфляційних втрат та 71 868,83 грн 3 % річних.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні ст. 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором перевезення, який підпадає під правове регулювання Глави 64 Цивільного кодексу України та Глави 32 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Аналогічні положення містяться в частині 1 статті 307 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 916 Цивільного кодексу України передбачено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 у справі № 910/3984/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 08.05.2019, позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 1 653 295,44 грн.

У вказаних судових рішеннях судів апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що списання відповідачем з особового рахунку позивача за період з 20.02.2018 по 18.03.2018 включно грошових коштів у сумі 1 653 295,44 грн. на підставі пункту 3.2 Договору (як плати за перевезення вантажу «у вагонах перевізника») є безпідставним та неправомірним.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки постанова Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2019 у справі № 910/3984/18 набрала законної сили з 07.02.2019, встановлені вказаним судовим рішенням обставини, зокрема, щодо безпідставності та неправомірності списання відповідачем з особового рахунку позивача грошових коштів у сумі 1 653 295,44 грн мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

Предметом позову в цій справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 179 374,36 грн інфляційних втрат та 71 868,83 грн 3 % річних, на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Водночас, суд не знаходить правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 906/1279/16.

Суд встановив, що відповідачем було списано з особового рахунку позивача грошові кошти в сумі 1 653 295,44 грн на відповідній правовій підставі (укладений між сторонами Договір) та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що при розгляді справи №910/3984/18 судами було встановлено безпідставність списання відповідачем грошових коштів у сумі 1 653 295,44 грн із застосуванням положень статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки вказані вище судові рішення не містять посилання на вказану норму Цивільного кодексу України.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, а не статтею 1212 Цивільного кодексу України, на яку посилався позивач як на одну з підстав позову.

Згідно з ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, у надісланих на адресу відповідача претензіях, позивач просив відповідача повернути на його особовий рахунок зайво списані грошові кошти протягом семи днів від дати отримання претензій.

Суд встановив, що відповідачем було задоволено претензії позивача № 6110 від 03.03.2018 на суму 182 958,12 грн, № 6392 від 07.03.2018 на суму 119 396,28 грн, № 7670 від 20.03.2018 на суму 190 631,16 грн та № 7909 від 22.03.2018 на суму 140 660,04 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи переліками № 20190819 від 19.08.2019, № 20190820 від 20.08.2019, № 20190821 від 21.08.2019, № 20190822 від 22.08.2019, № 20190823 від 23.08.2019, № 20190830 від 30.08.2019, № 20190901 від 01.09.2019, № 20190902 від 02.09.2019. Решта претензій позивача була залишена без задоволення з боку відповідача.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Таким чином, на правовідносини з повернення відповідачем зайво списаних грошових коштів поширюються положення статті 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за Договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, суд встановив, що вони є арифметично правильними, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 179 374,36 грн інфляційних втрат та 71 868,83 грн 3 % річних є обґрунтованими.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано, контррозрахунку заявлених до стягнення з нього сум не надано.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 179 374,36 грн інфляційних втрат та 71 868,83 грн 3 % річних.

Щодо розподілу судових витрат, суд відзначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини 3, 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 09.01.2018 року між позивачем (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Сота» (об`єднання) було укладено Договір № 09012018/МТ про надання правової допомоги, відповідно до пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, що визначені цим Договором, об`єднання за завданням клієнта зобов`язується здійснювати захист, представництво або надавати інші види правової допомоги клієнту на підставі заявки на отримання юридичних послуг, підписаної сторонами.

05.09.2019 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Сота» було укладено Додаткову угоду № 05092019 до Договору № 09012018/МТ про надання правової допомоги від 09.01.2018, відповідно до п. 1 якої клієнт доручає та оплачує, а об`єднання приймає на себе зобов`язання надати послуги з правничої допомоги щодо стягнення коштів з відповідача в сумі 251 243,19 грн, з яких 179 374,36 грн інфляційних втрат та 71 868,83 грн 3 % річних.

Загальна вартість послуг за даною додатковою угодою складає 25 000,00 грн, без ПДВ та сплачується клієнтом в строк до 30.10.2019 (пункт 4 Додаткової угоди № 05092019 від 05.09.2019).

12.09.2019 між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Сота» було підписано та скріплено печатками акт приймання-передавання наданих послуг до Додаткової угоди № 05092019 від 05.09.2019 до Договору № 09012018/МТ про надання правової допомоги від 09.01.2018, згідно з яким загальна вартість наданих об`єднанням послуг складає 25 000,00 грн.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи платіжного доручення № 45393 від 24.09.2019, позивачем було перераховано на рахунок Адвокатського об`єднання «Сота» грошові кошти в сумі 25 000,00 грн з призначенням платежу: сплата за послуги з правничої допомоги згідно з Дод. угодою № 05092019 від 05.09.2019 до Дог. № 09012018/МТ від 09.01.2018, по рах. № 120919 від 12.09.2019, без ПДВ.

Відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у встановленому процесуальним законом порядку відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не подав, водночас судом встановлено співмірність витрат позивача на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, у зв`язку з чим витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 25 000,00 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, мають бути покладені на відповідача.

Судовий збір у розмірі 3 768,65 грн, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код: 40075815) в особі Філії "Центр транспортної логістики" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Федорова, буд. 32; ідентифікаційний код ВП: 40123465) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (49000, м. Дніпро, пл. Героїв Майдану, буд. 1, кімн. 524; ідентифікаційний код: 33074226) 179 374 (сто сімдесят дев`ять тисяч триста сімдесят чотири) грн 36 коп. інфляційних втрат, 71 868 (сімдесят одну тисячу вісімсот шістдесят вісім) грн 83 коп. 3 % річних, 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката та 3 768 (три тисячі сімсот шістдесят вісім) грн 65 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку передбаченому ст. 257 та п. 17.5 розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 03.12.2019.

Суддя Нечай О.В.