ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.19 Справа № 917/1525/19

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМНАФТОТРАНС", вул. Артемівська, 24, м. Лисичанськ, Луганська область, 93111

до відповідача: Дочірнього підприємства " Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Автомобільні дороги України", вул. В. Черновола, 22-а, м. Полтава, 36039

про стягнення 400 747,26 грн. заборгованості

Суддя Тимощенко О.М.

Секретар судового засідання Отюгова О.І.

Представники учасників справи:

від позивача: Яворська Г.І.

від відповідача: Глазкова С.О.

Обставини справи: 02.09.2019 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМНАФТОТРАНС" до відповідача Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Автомобільні дороги України" про стягнення 400 747,26 заборгованості.

04.09.2019 року ухвалою Господарського суду Полтавської області було відкрито провадження у справі № 917/1525/19 та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 01.10.2019 року.

У судовому засіданні 01.10.2019 року оголошено перерву в підготовчому засіданні до 24.10.2019 року.

01.10.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву ( з порушенням строків, визначених ухвалою суду від 04.09.2019 року).

В судовому засіданні 24.10.2019 року представник відповідача заявив усне клопотання про поновлення пропущеного строку на подачу відзиву, посилаючись на тривале перебування представника (адвоката) на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності (в мат. справи).

Ухвалою від 24.10.2019 року суд поновив відповідачу пропущений процесуальний строк на подачу відзиву, закрив підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 19.11.2019 року.

19.11.2019 року від відповідача до суду надійшла заява про визнання позову, в якій відповідач визнає позовні вимоги повністю в частині основного боргу в сумі 342 396,42 грн., 3% річних в сумі 13 086,09 грн. а в частині інфляційних втрат частково в сумі 38 793,47 грн.

Представник позивача в судовому засіданні 29.10.2019 року підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача підтримав заяву про визнання позову.

В судовому засіданні 19.11.2019 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив коли буде виготовлено повне рішення у відповідності до приписів ст. 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази, суд, встановив:

12 березня 2018 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімнафтотранс» (позивач, постачальник) та Дочірнім підприємством «Полтавський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Автомобільні дороги України» (відповідач, покупець) укладено договір поставки № 12/03-18 д.п. (арк. с. 13-15).

Відповідно до п.1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар: нафтопродукти.

Найменування (номенклатура, асортимент) Товару: бітум БНД 60/90 (70/100). Орієнтовна кількість товару до поставки 25,0 тн. (п.1.2. договору).

Відповідно до пункту 4.1 розрахунки за поставлений Товар проводяться після отримання від постачальника рахунку на оплату товару і передачі документів зазначених у пункті 4.2. Договору або поетапної оплати Покупцем поставлених Товарів відповідно до додаткової домовленості сторін.

Згідно до пункту 4.2. Договору до рахунка додаються: документи що підтверджують належну якість товару (сертифікат або паспорт якості), видаткові накладні, податкові накладні, товаро - транспортні накладні та інші первинні документи, передбачені для даного виду товару чинним законодавством. В разі ненадання зазначених цим пунктом Договору документів Постачальник зобов`язується на вимогу Покупця відшкодувати спричинені Покупцю збитки (витрати).

Відповідно до пункту 4.3. Договору Покупець зобов`язується розрахуватися з Постачальником за отриманий Товар протягом 60 днів з моменту отримання від Постачальника товару.

Згідно пункту 7.1 Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність передбачену законами України та цим Договором.

Пунктом 10.1 Договору, сторони визначили, що Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до повного виконання зобов`язань до 31.12.2018 року.

Пунктом 10.3 Договору передбачено, що закінчення строку Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що на виконання умов Договору та на підставі усних заявок відповідача було поставлено товар в обсязі 23,04 тони, а саме: відповідно до видаткової накладної № 11 від 16.03.2018р. відповідач отримав від позивача бітум дорожній марки 70/100 у кількості 23,04 тон на суму 342 396,42 грн. (з ПДВ та відшкодуванням транспортних витрат на 160 км) (арк. с. 17). Товар був отриманий начальником відділу Кравченко А.М. за довіреністю № 30 від 01.03.2018 року (арк. с. 21). Термін оплати за отриманий Товар за умовами Договору - до 15.05.2018року.

Таким чином, виконуючи умови Договору Позивач поставив Відповідачу Товар на загальну суму з урахуванням ПДВ 342 396,42грн.

За даними Позивача, Відповідачем розрахунок за отриманий Товар проведено не було.

Загальна сума заборгованості за отриманий Відповідачем Товар становить 342 396,42 грн., що підтверджується відповідачем у заяві про визнання позову.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 400 747,26 грн. заборгованості, у тому числі : основного боргу в сумі 342 396,42 грн., 3% річних в сумі 13 086,09 грн. та інфляційних втрат в сумі 45 264,75 грн. (розрахунок арк. с. 4-6).

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов`язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зазначені положення викладені і в ст.193 Господарського кодексу України.

Статтею 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору Позивачем та на підставі усних заявок Відповідача було поставлено Товар в обсязі 23,04 тон, а саме: відповідно до видаткової накладної № 11 від 16.03.2018р. відповідач отримав від позивача бітум дорожній марки 70/100 у кількості 23,04 тон на суму 342 396,42 грн. (з ПДВ та відшкодуванням транспортних витрат на 160 км) (арк. с. 17). Товар був отриманий начальником відділу Кравченко А.М. за довіреністю № 30 від 01.03.2018 року (арк. с. 21). Термін оплати за отриманий Товар за умовами Договору - до 15.05.2018року.

Таким чином, виконуючи умови Договору Позивач поставив Відповідачу Товар на загальну суму з урахуванням ПДВ 342 396,42 грн.

В свою чергу, в порушення своїх зобов`язань за Договором Відповідачем розрахунок за отриманий Товар проведено не було.

Загальна сума заборгованості за отриманий Відповідачем Товар становить 342 396,42 грн., що визнається відповідачем у заяві.

Докази того, що відповідач здійснив оплату товарів у визначені договором строки в повному обсязі в матеріалах справи відсутні.

Факт порушення строків виконання своїх грошових зобов`язань в частині оплати продукції не заперечується відповідачем.

Як зазначалося вище, відповідач у заяві визнав заборгованість у розмірі 342 396,42 грн.

Згідно ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Таким чином, позов в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 342 396,42 грн. підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення 45 264,75 грн. інфляційних втрат та 13 086,09 грн. 3% річних суд зазначає наступне.

За ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом вказаної правової норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що відповідач не виконав грошове зобов`язання у строк, визначений укладеним між сторонами Договором, що також визнається останнім у поданому до суду відзиві на позовну заяву та в заяві про визнання позову.

На підставі вищевикладеного за перерахунком здійсненим судом за допомогою калькулятору Ліга: Закон задоволенню підлягають 3% річних в сумі 13 086,09 грн. та інфляційні в сумі 38 793,47 грн.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 342 396,42 грн., 3% річних в сумі 13 086,09 грн. та інфляційних в сумі 38 793,47 грн. підтверджені документально та нормами матеріального права, визнаються відповідачем, а тому підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходи із наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду у позові позивач заявляв вимогу про стягнення 400 747,26 грн. заборгованості. При цьому, до позову позивачем додане платіжне доручення № 92 від 22.08.2019 року про сплату судового збору в розмірі 6011,22 грн.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 394 275,98 грн. (342 396,42 грн. основного боргу, 38 793,47 грн. інфляційних втрат, 13 086,09 грн. 3% річних) суд має покласти на відповідача судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, судом враховано, що відповідач у заяві про визнання позову (що поданий до суду до початку розгляду справи по суті) частково визнав позов, а саме: в частині вимог про стягнення 342 396,42 грн. основного боргу, 38 793,47 грн. інфляційних втрат та 13 086,09 грн. 3% річних.

Статтею 130 ГПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті в частині вимог про стягнення 342 396,42 грн. основного боргу, 38 793,47 грн. інфляційних втрат, 13 086,09 грн. 3% річних, приписи ст. 130 ГПК України, суд дійшов висновку про повернення з Державного бюджету України на користь позивача 2 915,44 грн. судового збору.

Таким чином, на відповідача судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, покладається частково в сумі 2 915,44 грн.

Керуючись статтями 129-130,232-233,237-238,240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Автомобільні дороги України" ( вул. В. Черновола, 22-а, м. Полтава, 36039, ідентифікаційний код 32017261) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ХІМНАФТОТРАНС" (Місцезнаходження: 93111, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Артемівська, 24, Поштова адреса: 01033. м. Київ, вул. Шота Руставелі. 44. офіс 57 ) 342 396,42 грн. основного боргу, 38 793,47 грн. інфляційних втрат, 13 086,09 грн. - 3% річних, 2 915,44 грн. судового збору

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити в задоволенні вимог.

4.Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ХІМНАФТОТРАНС» (Місцезнаходження: 93111, Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Артемівська, 24, Поштова адреса: 01033. м. Київ, вул. Шота Руставелі. 44. офіс 57 ) з Державного бюджету України 2915,44 грн. судового збору, сплаченого платіжним дорученням № 92 від 22.08.2019 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Повне рішення складено 28.11.2019 року

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Тимощенко О.М.