У Х В А Л А

04 грудня 2019 року м. Чернігівсправа № 927/1200/15
Господарський суд Чернігівської області у складі головуючого судді Фесюри М.В., за участю секретаря Скороход А.О., розглянувши матеріали за заявою голови ліквідаційної комісії боржника

Боржник: Бахмацьке районне споживче товариство,

вул. Богомольця, 2, м. Бахмач, Чернігівської області, 16502

Кредитор-1:Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк",

вул. Ковпака, 29, м. Київ, 03150,

адреса для листування: вул. Горького, 17, м. Чернігів, 14000

Кредитор-2: Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк",

вул. Дегтярівська, 27 Т, м. Київ, 04119,

адреса для листування: вул. Харківська, 32, м. Суми, 40035

Кредитор-3: ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Кредитор-4: ОСОБА_2 ,

АДРЕСА_2

За участю ліквідатора - арбітражної керуючої Рязанової Світлани Миколаївни,

АДРЕСА_3

про визнання боржника банкрутом

представники сторін: ліквідатор Рязанова С.М..

Кредитором ОСОБА_2 подана заява про визнання кредиторських вимог в сумі 12433,46 грн. та включення їх до реєстру вимог кредиторів.

У зазначеній сумі кредитор врахував 9869,86 грн., які в даній справі ухвалою від 17.09.2019р. визнані та включені до 1 черги реєстру вимог, а також вимагає додатково визнати 2563,6 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 08.11.2019р.

Вимоги обґрунтовані ст.ст.116,117,233 КЗпП України.

03.12.2019р. від ОСОБА_2 надійшла заява про збільшення грошових вимог, згідно з якою, на думку заявника, мають бути визнані грошові вимоги до боржника у розмірі 13 344,62 грн. , в тому числі 9869,86 грн., які в даній справі ухвалою від 17.09.2019р. визнані та включені до 1 черги реєстру вимог, а також 3474,76 грн. середнього заробітку з урахуванням інфляційних за період з 18.09.2019р. по 04.12.2019р.

Ліквідатор щодо суті поданих заяв заперечила, посилаючись на те, що остаточний розмір зарплати був визначений 12.09.2018р. і виплачений ОСОБА_2 10.09.2019р. На її думку, заявник помилково визначив заборгованість по середньому заробітку за час вимушеного прогулу, встановивши його як відповідальність за несвоєчасну виплату не заробітної плати , а середнього заробітку, який не входить до структури зарплати.

Заслухавши пояснення ліквідатора, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Клопотання ОСОБА_2 про збільшення розміру грошових вимог підлягає задоволенню, оскільки є його правом.

ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, однак в судове засідання не з`явився , про причини неявки не повідомив.

Ухвалою від 12.0.2018р. в цій справі визнано грошові вимоги ОСОБА_2 у розмірі 46 265,07 грн., в тому числі 6634,48 грн. заборгованості по зарплаті, 3974,01 грн. вихідної допомоги, 2009,33 грн. компенсації за невикористані відпустки та 33647,25 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки та зобов`язано ліквідатора Бахмацького районного споживчого товариства - арбітражного керуючого Рязанову Світлану Миколаївну включити до реєстру вимог кредиторів грошові вимоги ОСОБА_2 в розмірі 46 265,07 грн. до І черги задоволення.

Цією ж ухвалою встановлено обставини щодо звільнення ОСОБА_2 з роботи внаслідок визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, встановлено невручення ліквідатором Мйошину С.М. трудової книжки (дублікату) внаслідок неправильних дій самого ліквідатора, роз`яснено у мотивувальній частині ухвали , яким чином мав діяти ліквідатор у зв`язку з відсутністю у нього оригінала трудової книжки. При цьому суд вказав в ухвалі з посиланнями на відповідні норми діючого законодавства, що за таких обставин ліквідатор мав направити звільненій особі письмове повідомлення про необхідність явки для з`ясування місцезнаходження трудової книжки та внесення до неї запису про звільнення, а в разі втрати трудової книжки - для видачі її дубліката.

У зазначені ухвалі судом було встановлено порушення строку видачі трудової книжки та визначено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки станом на 01.07.2018р.

Ухвала від 12.09.2018р. набрала законної сили з моменту її винесення та залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.02.2019р.

У зв`язку із затримкою виплати вищевстановлених сум Мйошин повторно звертався до суду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також індексації та інфляційних.

За результатами розгляду заяви 17.09.2019р. була постановлена ухвала , якою були встановлені наступні обставини:

1)10.09.2019р. ОСОБА_2 отримав трудову книжку та кошти у розмірі , визначеному ухвалою від 12.09.2018р.;

2) ліквідатор вчинив передбачені законодавством дії по врученню трудової книжки (необхідність та порядок яких були зазначені в ухвалі від 12.09.2018р.) лише 07.02.2019р. , тому вимушеним прогулом встановлено період часу з 01.07.2018р. по 07.02.2019р. У вказаному періоді було 154 робочі дні , розмір середньоденного заробітку становить 64,09 грн., отже остаточний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки встановлено в сумі 9869,86 грн. (порядок розрахунку середнього заробітку, визначення середньоденного заробітку описані в ухвалі від 12.09.2019р.);

3) індексація та нарахування інфляційних на суму середнього заробітку не здійснюється, в силу діючих норм законодавства через те, що середній заробіток не відноситься до структури заробітної плати.

В силу ч.4 ст.75 ГПК України вказані обставини є преюдиційними при розгляді даного спору і не потребують повторного доказування..

Заява ОСОБА_2 про визнання кредиторських вимог у розмірі 13 344,62 грн., в тому числі 9869,86 грн., які в даній справі ухвалою від 17.09.2019р. визнані та включені до 1 черги реєстру вимог, а також 3474,76 грн. середнього заробітку з урахуванням інфляційних за період з 18.09.2019р. по 04.12.2019р.задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Враховуючи, що більш тривале порушення трудових прав заявника викликане невидачею трудової книжки, тому у спірних правовідносинах суд застосував положення статті 235 КЗпП України.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові 18.01.2017 № 6-2912цс16.

Також суд враховує правову позицію Великої палати Верховного суду у постанові № 910/4518/16 від 30.01.2019р., в якій вказано наступне.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Враховуючи наведений висновок Верховного Суду, а також те, що за своєю юридичною природою відповідальність , передбачена ст.235 КЗпП України є такою ж , як відповідальність, встановлена ст.117 КЗпП України, отже не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати за час вимушеного прогулу ) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок несвоєчаної видачі трудової книжки не входить до структури заробітної плати.

В ухвалі від 17.09.2019р. був остаточно визначений розмір середнього заробітку в сумі 9869,86 грн. за час вимушеного прогулу внаслідок несвоєчасної видачі трудової книжки ( по 07.02.2019р.) включно. На час винесення цієї ухвали порушення є припиненими внаслідок виплати зарплати та видачі трудової книжки.

ОСОБА_2 помилково нарахував середній заробіток та інфляційні на невиплачену суму 9869,86 грн., оскільки остання є не заборгованістю по зарплаті , а розміром відповідальності у вигляді середнього заробітку , який не входить до структури заробітної плати. Тобто заявник нарахував середній заробіток за невиплату середнього заробітку, що чинним законодавством не передбачено.

Слід також зазначити, що у визначеному заявником періоді нарахування ( з 18.09.2019р. по 04.112.2019) відсутнє таке порушення як невидача трудової книжки , яка була отримана ОСОБА_2 10.09.2019р., що також не дає підстав для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд повторно звертає увагу ОСОБА_2 на відсутність підстав для нарахування інфляційних , виходячи з наступного.

Статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

пенсії;

соціальні виплати;

стипендії;

заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу не відноситься до структури заробітної плати і хоча і нараховується за триваюче порушення( може встановлюватись судом частинами відповідно до періодів тривалості порушення), однак в сенсі юридичної відповідальності роботодавця за вчинене ним порушення прав робітника носить разовий характер (застосовується один раз)за весь період порушення. Подвійне притягнення особи за одне й те ж саме порушення до одного виду юридичної відповідальності заборонено Конституцією України.

За таких обставин нарахування інфляційних на суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу суперечить ст.2 вищенаведеного Закону.

Отже , у визнанні кредиторських вимог в сумі 3474,76 грн. середнього заробітку з урахуванням інфляційних за період з 18.09.2019р. по 04.12.2019р. має бути відмовлено, провадження у справі в частині решти вимог має бути закрито, оскільки останні визнанні та включені до реєстру вимог кредиторів ухвалою від 17.09.2019р.

Керуючись п.3 ч.1 ст.231,п.2 ч.1 ст.175, ст.ст. 234-241, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.У задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання кредиторських вимог до боржника в розмірі 3474,76 грн відмовити.

2.У визнанні решти кредиторських вимог ОСОБА_2 до боржника в розмірі 9869,86 грн провадження у справі закрити.

3.Копію ухвали направити учасникам провадження у справі про банкрутство.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду у строк, встановлений ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, шляхом подання апеляційної скарги через місцевий господарський суд.

Повний текст ухвали складено та підписано 09 грудня2019 року.

Суддя М.В.Фесюра