РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

20.11.2019Справа № 910/12611/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Міністерства оборони України

про стягнення 39.814,17 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:
13.09.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Моторного (транспортного) страхового бюро України до Міністерства оборони України про стягнення 39.814,17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.06.2016 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ЗІЛ-131, державний номер НОМЕР_1 , під управлінням ОСОБА_1 та автомобіля Hyundai Santa Fe, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . Постановою Херсонського міського суду Херсонської області № 766/6743/16-п від 28.09.2016 винною особою в настанні ДТП визнано ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що на момент настання ДТП у ОСОБА_1 був відсутній договір цивільно-правової відповідальності, позивачем на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 01.07.2016 та звіту № 5621/4 від 27.07.2016 було сплачено на користь потерпілої особи 38.514,17 грн. З метою встановлення розміру заподіяної шкоди позивачем було залучено суб`єкта оціночної діяльності, вартість послуг якого становить 1.300,00 грн, факт оплати яких підтверджується платіжним дорученням № 34550рв від 09.09.2016. У зв`язку з тим, що на момент ДТП ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу Військової частини польова пошта НОМЕР_3 , та те що Військовою частиною НОМЕР_4 підтверджено, що транспортний засіб ЗІЛ-131, державний номер НОМЕР_1 належить відповідній військовій частині, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з Міністерства оборони України 39.814,17 грн в порядку статті 1172 Цивільного кодексу України.

Разом з позовною заявою позивачем подано клопотання у відповідності до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, про витребування у Міністерства оборони України інформацію про правовий статус Військової частини польової пошти НОМЕР_3 (А 4472). Позивач зазначає, що звертався до відповідача з метою встановити правовий статус відповідної військової частини, проте відповідачем відповіді надано не було.

Розглянувши подане позивачем клопотання, суд дійшов висновку, що воно відповідає вимогам ст. 81 Господарського процесуального кодексу України та підлягає задоволенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2019 відкрито провадження у справі № 910/12611/19 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами; витребувано у відповідача інформацію про правовий статус Військової частини польової пошти НОМЕР_3 (А 4472).

Даною ухвалою суду було зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 20.09.2019 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 456 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: АДРЕСА_1 , яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 20.09.2019, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 25.09.2019, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення за № 456, а отже відповідач мав подати відзив до 10.11.2019 включно.

Відповідач вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 20.09.2019 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

З постанови Херсонського міського суду Херсонської області від 28.09.2016 у справі № 766/6746/16-п вбачається, що 30.06.2016 о 15 год. 30 хв. ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом ЗІЛ-131 реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Перекопській, 167 в м. Херсоні перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що підтвердив результат тестування на алкоголь «Драгер» № 2139 проведений 30.06.2016 не врахував дорожньої обстановки та не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого скоїв зіткнення з транспортним засобом Hyundai Santa Fe, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався у попутному напрямку в крайній правій смузі, у зв`язку з чим вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а ОСОБА_1 порушив пункти 2.9.(а) та 13.1. Правил дорожнього руху України.

Даною постановою суду ОСОБА_1 визнано винним за вчинене правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення в розмірі 3.400,00 грн.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № 5045634), а саме транспортного засобу Hyundai Santa Fe, державний номер НОМЕР_2 з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, 50.000,00 грн та розміром франшизи 0 грн. термін дії полісу з 03.11.2015 по 02.11.2016.

Договір добровільного майнового страхування щодо транспортного засобу ЗІЛ-131 реєстраційний номер НОМЕР_1 , не укладався.

Також з витягу з централізованої бази даних МТСБУ вбачається, що на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 30.06.2016 був відсутній договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) щодо транспортного засобу ЗІЛ-131 реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Водій ОСОБА_2 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із повідомленням від 01.07.2016 про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 30.06.2016.

07.07.2019 позивачем отримано та зареєстровано за вх. № 21097 заяву ОСОБА_2 про виплату відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Матеріали справи містять копію звіту № 243/16-10 від 12.10.2016, складеного оцінювачем ОСОБА_3 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 220/15 від 16.03.2015 та посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 6093-ПК від 16.03.2016), на замовлення Приватног7о акціонерного товариства «Страхова компанія «Іллічівське» згідно з яким вартість майнової шкоди, заподіяної власнику автомобіля Hyundai Santa Fe, державний номер НОМЕР_2 , становить 41.325,55 грн.

Відповідно до акту від 08.09.2016 виконаних робіт, платіжного доручення № 34550рв від 09.06.2016 позивачем оплачено вартість послуг в процесі регулювання справи щодо здійснення регламентних виплат в сумі 1.300,00 грн.

Наказом Моторного (транспортного) страхового бюро України № 8812 від 10.11.2016 призначено до виплати ОСОБА_2 38.514,17 грн за шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди (номер справи № 34550).

Згідно з платіжними дорученням № 8812рв від 11.11.2016 позивачем перераховано на рахунок ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 38.514,17 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, як вказує позивач, правових підстав для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за майнову шкоду, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в загальному розмірі 39.814,17 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Факт вини водія ОСОБА_1 підтверджується постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.09.2016 у справі № 766/6746/16-п.

При цьому, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Матеріали справи свідчать, що станом на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди 30.06.2016 транспортний засіб ЗІЛ-131 реєстраційний номер НОМЕР_1 експлуатувався без укладення договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Отже, законом встановлено порядок стягнення коштів, виплачених МТСБУ на відшкодування шкоди особі потерпілій у ДТП, саме в порядку регресу, якщо така шкода спричинена власником транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної незабезпеченому транспортному засобу.

Позивач в обґрунтування підстав заявлення позовних вимог до Міністерства оборони України, посилається на норму ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових (службових) відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14 та від 21.09.2016 у справі № 6-933цс16.

Згідно довідки військової частини польової пошти В4750 № 598 від 18.04.2016 ОСОБА_1 підтверджується, що останній, як військовозобов`язаний на підставі Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 «Про часткову мобілізацію» 25.04.2015 був призваний на військову службу до Збройних Сил України та наказом командира військової частини польової пошти В4750 № 158 від 05.06.2015 зарахований до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_3 , яка входить до складу сил, що залучаються та безпосередньо беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

Одночасно з цим, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Як вбачається з поданих позивачем документів транспортний засіб ЗІЛ-131 реєстраційний номер НОМЕР_1 з 03.08.2014 закріплений за Військовою частиною п/п В-4750 (код юридичної особи 26613869).

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з ч. 1 ст. 89 Цивільного кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Порядок здійснення державної реєстрації юридичної особи визначається Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Одночасно з цим, статтею 4 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» встановлено, що порядок реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 749 від 03.05.2000 затверджено Порядок реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах (надалі - Порядок № 749), який визначає механізм реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах, а також виключення з відповідного реєстру таких військових частин у разі припинення ними в установленому порядку господарської діяльності.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 749 реєстрації підлягають військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил, які здійснюють господарську діяльність з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, шляхом включення до реєстру військових частин як суб`єктів господарської діяльності.

Пунктом 4 Порядку № 749 передбачено, що рішення про включення військової частини до реєстру або про відмову у реєстрації приймається на підставі подання про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах за зразком згідно з додатком 1, до якого додаються: реєстраційна картка військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах за зразком згідно з додатком 2; довідка про включення військової частини до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Доказів того, що Військова частина польова пошта НОМЕР_3 зареєстрована як суб`єкт господарської діяльності в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 749 від 03.05.2000 «Про затвердження Порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах України» не подано.

Разом з цим, суд зауважує, що загальні норми статей 1187-1188 Цивільного кодексу України поширюються на будь-яку юридичну особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, у тому числі і на військові частини, які є юридичними особами, незалежно від реєстрації остатніх як суб`єктів господарської діяльності в спеціальному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 749 від 03.05.2000.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України.

Такі висновки суду підтверджуються правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладені в пунктах 30-41 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (номер провадження 14-81цс18).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, раніше викладеного у постанові від 21.10.2014 у справі № 3-86гс14, щодо застосування статті 1187 Цивільного кодексу України у вигляді покладення майнової відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, на Міністерство оборони України (п. п. 47-50 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (номер провадження 14-81цс18).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 2 статті 48 Господарського процесуального кодексу України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У даному випадку господарський суд зазначає, що саме позивачу належить право самостійно визначати межі позовних вимог та суб`єктний склад відповідачів у справі, що узгоджується з принципом диспозитивності господарського судочинства, який закріплений у статті 14 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, розглядаючи дану справу по суті, Господарський суд міста Києва позбавлений можливості самостійно залучити до участі у справі іншого відповідача, оскільки таке право не перебуває у межах дискреційних повноважень суду першої інстанції.

Частиною 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

При цьому, згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

За висновками суду, вимоги позивача до Міністерства оборони України про стягнення 39.814,17 грн не узгоджується з нормами чинного законодавства, які визначають порядок відшкодування військовими частинами Збройних Сил України шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (статті 1187-1188 Цивільного кодексу України, статті 1-3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України») та не відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду що викладені в пунктах 30-41 постанови від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до Міністерства оборони України про стягнення 39.814,17 грн є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя В.В.Сівакова