РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.12.2019Справа № 910/11635/19

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" (36007, місто Полтава, вулиця Заводська, будинок 16, ідентифікаційний код 00147921)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" (04123, місто Київ, Подільський район, вулиця Западинська, будинок 13, літера А, ідентифікаційний код 35251246)

про стягнення 108 490,87 грн

Без виклику (повідомлення) представників представників учасників справи,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Полтавське управління геофізичних робіт" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" про стягнення 108 490,87 грн, з яких: 87 713,90 грн складає інфляційне збільшення та 20 776,97 грн - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.11.2013 Господарським судом міста Києва було винесено рішення по справі № 917/1495/13, яким присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором №14 від 16.12.2010 в розмірі 332 208, 11 грн. Проте, відповідачем було сплачено зазначену суму лише 20.02.2014 на суму 100 000,00 грн та 09.08.2019 на суму 232 208,11 грн, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період невиконання відповідачем рішення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.09.2019 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 910/11635/19, постановлено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

20.09.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" проти задоволення позову заперечує, посилаючись на відсутність підстав для застосування ст.625 Цивільного кодексу України, оскільки спірні правовідносини виникли на підставі невиконання рішення суду, а не договірних відносин між сторонами.

Будь яких інших заяв чи клопотань від сторін не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.12.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (замовник) та Державним підприємством "Полтавське управління геофізичних робіт" (підрядник) укладено Договір №14 від 16.12.2010, предметом якого є виконання підрядником (позивачем) комплексу промислово-геофізичних робіт в свердловині №477 Короленківська згідно обсягів наданих до виконання замовником (відповідачем) у відповідності до умов цього договору.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідача своїх зобов`язань з повної та своєчасної оплати виконаних позивачем робіт, Державне підприємство "Полтавське управління геофізичних робіт" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" заборгованості за зазначеним договором в розмірі 332 208,11 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2013 по справі № 917/1495/18 позовні вимоги Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" задоволено повністю та присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" 332 208,11 грн заборгованості.

У подальшому, як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю "Голден Деррік" (ідентифікаційний код 35251246) змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум".

Згідно приписів частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже судове рішення, прийняте в справі №917/1495/13, має преюдиційне значення для вирішення даного спору, а встановлені ними факти не потребують повторного доведення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач погасив заборгованість перед позивачем в сумі 100 000,00 грн згідно платіжного доручення №1002 від 20.02.2014 та в розмірі 232 208,11 грн на підставі платіжного доручення №1456 від 09.08.2019.

Оскільки відповідачем було в повному обсязі сплачено заборгованість лише 09.08.2018, позивач просить суд стягнути з відповідача 20 776,97 грн 3% річних та 87 713,90 грн інфляційних втрат, розрахованих за період з 15.08.2016 по 08.08.2019.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

Поняття зобов`язання та підстави його виникнення унормовано статтею 509 Цивільного кодексу України, за приписами якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 12.09.2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 р. у справі № 3-142гс11, крім того, аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.10.2018 по справі № 910/19094/17.

З огляду на вищевикладене, твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що спірні правовідносини виникли між сторонами з не договірних відносин, в внаслідок невиконання рішення суду, є помилковими, безпідставними та необгрунтованими.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Виходячи вищевикладеного, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 20.12.2010 у справі № 3-57гс10, від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11, від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Разом із тим відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі.

Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 23.10.2018 по справі № 913/70/18.

При цьому, прийняття рішення та видача наказу не змінює строку виконання зобов`язання та моменту виникнення заборгованості, оскільки таким рішенням лише вноситься визначеність у правовідносини сторін.

Отже чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України в справі №6-1206цс15 та постанові Верховного Суду від 18.01.2018 в справі №309/4208/13-ц.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача застосування до відповідача правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, встановлених законом (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України), а саме 3 % річних та інфляційних втрат.

Так, здійснивши арифметичний перерахунок заявлених сум, суд дійшов висновку про їх арифметичну правильність та законність.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 232, 236 - 242, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" про стягнення 108 490,87 грн, з яких: 87 713,90 грн складає інфляційне збільшення та 20 776,97 грн - 3 % річних - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Юроуп Петролеум" (04123, місто Київ, Подільський район, вулиця Западинська, будинок 13, літера А, ідентифікаційний код 35251246) на користь Державного підприємства "Полтавське управління геофізичних робіт" (36007, місто Полтава, вулиця Заводська, будинок 16, ідентифікаційний код 00147921) 20 776,97 грн (двадцять тисяч сімсот сімдесят шість гривень 97 копійок) - 3% річних, 87 713,90 грн (вісімдесят сім тисяч сімсот тринадцять гривень 90 копійок) - інфляційних втрат та 1 921,00 грн (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню 00 копійок) судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ В. В. ДЖАРТИ