ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2019 р. Справа№ 927/536/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Руденко М.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.08.2019 року (повний текст складено 16.08.2019 року)

у справі № 927/536/19 (суддя Оленич Т.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик"

до Приватного підприємства "Востокбудмонтаж"

про стягнення 120 666,67 грн збитків

без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Чернігівської області із позовом до Приватного підприємства "Востокбудмонтаж" (далі - відповідач) про стягнення 120666,67 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку зареєструвати податкову накладну по господарській операції купівлі-продажу транспортного засобу, позивач втратив право на включення податку на додану вартість до податкового кредиту, що призвело до понесення позивачем збитків у вигляді зменшення податкового зобов`язання.

Господарський суд Чернігівської області у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик" відмовив повністю своїм рішенням від 12.08.2019 року (повний текст складено 16.08.2019 року).

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 року у справі № 927/536/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема не застосував до спірних правовідносин правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 03.08.2018 року у справі №917/877/17 та постанові Верховного Суду від 03.12.2018 року по справі №908/76/18.

Так, скаржник зазначив, що відповідачем не було зареєстровано податкову накладну по спірній господарській операції в Єдиному реєстрі податкових накладних, у зв`язку з цим позивач втратив право на включення 120666,67 грн суми податку на додану вартість до податкового кредиту, що призвело до зайвої сплати позивачем цієї суми до бюджету. Вказані витрати є збитками ,які виникли з вини відповідача.

При цьому, скаржник вказав, що суд першої інстанції невірно визначено право позивача на податковий кредит, яке ніби зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової/розрахунку коригування.

Завдання збитку виявляється у тому, що позивач, сплатив на користь відповідача власними коштами вартість товару, де в ціну товару було включена сума ПДВ, але відповідач своїми діями позбавляє позивача скористатися податковим кредитом за вказаною господарською операцією, що в свою чергу призвело до зменшення ліміту на казначейському рахунку ПДВ і того, що даний збиток (суму ПДВ) позивач змушений був покривати власними коштами, шляхом перерахування даних сум на електронний рахунок ПДВ.

Так, за твердженням скаржника, у даному випадку є причинно-наслідковий зв`язок між допущеними відповідачем порушенням вимог податкового кодексу України щодо своєчасного складення та реєстрації податкової накладної та відсутністю у позивача можливості включити суму ПДВ до податкового кредиту, а також, відповідно, зменшити податкове зобов`язання на зазначену суму, яка фактично є збитками цієї особи.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2019 року справа № 927/536/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Зубець Л.П., Мартюк А.І.

Північний апеляційний господарський суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.08.2019 року у справі №927/536/19 залишив без руху своєю ухвалою від 17.09.2019 року.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф., у відпустці, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 927/536/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Руденко М.А.

Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.08.2019 року у справі №927/536/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Руденко М.А. Відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.08.2019 року у справі №927/536/19, своєю ухвалою від 08.10.2019 року.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.08.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик"- без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 20.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕНАМАКС ЛОГІСТИК" (покупець) та Приватним підприємством "ВОСТОКБУДМОНТАЖ" (продавець) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №1-019 (далі за текстом - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язався продати у власність покупця, а останній оплатити та прийняти на умовах, визначених цим договором, екскаватор-навантажувач ТЗ: марки VOLVO BL71; заводський № НОМЕР_1 ; двигун № НОМЕР_2 , колір жовтий, об?єм двигуна 4038 см. куб, рік випуску 2006, реєстраційний номер НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію машини серія НОМЕР_4 від 23.11.2017 року.

Згідно із п.5. договору продаж транспортного засобу вчиняється за 724000,00 грн, які покупець зобов`язується сплатити з моменту набуття чинності цим договором. Ціна договору є вигідною для обох сторін, остаточною і зміні сторонами не підлягає.

Відповідно до п. 6 договору, розрахунок згідно з договором здійснюється покупцем у національній валюті України шляхом перерахування коштів у безготівковій формі оплати на поточний рахунок продавця або у безготівковій формі.

Згідно п.7. договору право власності на зазначений у договорі транспортний засіб виникає у покупця після його підписання згідно зі ст. 334 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.19. договору договір набирає чинності з моменту його укладання і діє до повного виконання сторонами його умов. Датою виникнення податкових зобов?язань продавця по цьому договору вважається дата зарахування коштів від покупця на банківський рахунок платника податку, як оплата за товар, що припадає на податковий період.

Договір, підписаний сторонами та скріплений їх печатками, тобто набрав чинності.

Аналіз змісту договору 2019 свідчить, що на його підставі між сторонами виникли правовідносин купівлі-продажу, які регулюються положеннями гл.54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов договору купівлі-продажу транспортного засобу відповідач передав, а позивач прийняв екскаватор-навантажувач ТЗ: марки VOLVO BL71; заводський № НОМЕР_1 ; двигун № НОМЕР_2 , колір жовтий, об`єм двигуна 4038 см. куб, рік випуску 2006, реєстраційний номер НОМЕР_3, загальною вартістю 724000,00 грн, що підтверджено видатковою накладною №ВО21 від 21.03.2019 року на суму 724000,00 грн (у тому числі ПДВ 120666,67 грн) та актом прийому-передачі транспортного засобу від 21.03.2019 року (наявні в матеріалах справи).

Позивач повністю сплатив грошові кошти у сумі 724000,00 грн за поставлений відповідачем екскаватор-навантажувач, що підтверджується платіжним дорученням №1534 від 21.03.2019 року на суму 400000,00 грн та платіжним дорученням №1535 від 21.03.2019 року на суму 324000, грн.

Так за доводами позивача, на момент укладення договору сторони були зареєстровані, як платники податку на додану вартість (ПДВ), продаж транспортного засобу вчинявся за 724000, 00 грн, в т.ч. ПДВ 120666,67 грн.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем була складена податкова накладна №1 від 21.03.2019 (а.с.17).

Позивач вказує, що відповідачем не було зареєстровано податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних, що є порушенням відповідачем приписів п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим позивач позбавлений права включити сплачені суми ПДВ до складу податкового кредиту та, відповідно, скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму 120666, 67 грн, що, в свою чергу, призвело до збитків позивача.

Відповідно до гарантійного листа вих. №1-13/05 від 13.05.2019 року, який направлений на адресу позивача, копія якого подана позивачем разом із позовною заявою, відповідач гарантував позивачу до 15.06.2019 року зареєструвати податкову накладну на реалізований екскаватор-навантажувач VOLVO BL71 2006 р.в. на суму 724000, 00 грн, у тому числі ПДВ 120666, 67 грн.

За твердженням позивача, ним до ГУ ДФС у Рівненській області направлено лист вих.№4 від 20.06.2019 року, в якому викладене повідомлення про подання до податкової декларації з податку на додану вартість за травень 2019 року Додатку 8 "Заяви про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування (Д8)" (Приватне підприємство "ВОСТОКБУДМОНТАЖ", ІПН 25). До вказаного листа позивачем додано копії: заяви про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування (Д8) від 20.06.2019 року; видаткової накладної №ВО21 від 21.03.2019 року; акту прийому-передачі транспортного засобу від 21.03.2019 року; платіжних доручень №1534 від 21.03.2019 року, №1535 від 21.03.2019 року.

Так, за твердженням позивача, відповідач встановленого Податковим кодексом України обов`язку щодо реєстрації податкової накладної не виконав.

Отже, предметом спору у даній справі є стягнення збитків у розмірі суми ПДВ, яка не включена позивачем до податкового кредиту внаслідок бездіяльності відповідача.

Відповідно до ч.2 ст.216 та ч.2 ст.217 Господарського кодексу України відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, є формою господарсько-правової відповідальності за правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

В силу ч. 2 цієї ж статті під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи.

Згідно зі ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Оскільки відшкодування збитків є видом господарсько-правової відповідальності за вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання, то для його застосування необхідна наявність всіх складових елементів господарського правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, безпосередніх збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і збитками, а також вини у заподіянні збитків. Відсутність хоча б одного із цих складових елементів не тягне за собою відповідальність у вигляді відшкодування збитків.

Чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини правопорушника, а відтак, враховуючи приписи ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, у спорах про відшкодування збитків обов`язок доведення відсутності вини покладається саме на відповідача, а позивач повинен довести протиправність поведінки відповідача, факт заподіяння збитків та їх розмір, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та збитками.

Як встановлено судом вище, сторонами умови договору купівлі-продажу транспортного засобу №1-019 від 20.03.2019 року в частині поставки Приватним підприємством "ВОСТОКБУДМОНТАЖ" та оплати у повному обсязі екскаватора-навантажувач ТЗ Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕНАМАКС ЛОГІСТИК" виконані у повному обсязі, що не заперечується позивачем.

Здійснюючи оплату придбаного транспортного засобу, позивачем у реквізиті платіжних доручень №1534 від 21.03.2019 року та №1535 від 21.03.2019 року "призначення платежу" окремо зазначено суми ПДВ - 66666,67 грн та 54000,00 грн.

Загальна сума ПДВ, сплачена позивачем по договору купівлі-продажу транспортного засобу №1-019 від 20.03.2019 становить 120666,67 грн.

Згідно з п.14.1.178. ст.14 Податкового кодексу України податок на додану вартість визначається як непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

В силу п.14.1.181. ст.14 Податкового кодексу України податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Як встановлюється в підпункті "а" пункту 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Водночас в п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України передбачається, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних, чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Отже, аналіз вищезазначених норм податкового законодавства свідчить, що віднесення покупцем за договором сплачених ним сум податку на додану вартість при придбанні товару залежить від дій продавця такого товару, направлених на складання податкової накладної та її реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

В силу п. 201.1. ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з абз.1 п.201.7. ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

В цьому ж пункті ст.201 Податкового кодексу України також встановлюються граничні строки реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, а саме:

- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

- для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені. У разі порушення таких строків застосовуються штрафні санкції згідно з цим Кодексом.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми Податкового кодексу України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що у відповідача, як продавця за договором, виникло зобов`язання у встановлені строки скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Виходячи із змісту гарантийного листа ПП "ВОСТОКБУДМОНТАЖ" від 13.05.2019 року №1-13/05, відповідач гарантував позивачу до 15.06.2019 року зареєструвати податкову накладну на реалізований екскаватор-навантажувач VOLVO BL 71 2006р.в., на загальну суму 724000 грн, у т.ч. ПДВ 120666,67 грн. До вказаного листа відповідачем додано копію податкової накладної.

Як вбачається із наданої позивачем до матеріалів справи копії податкової накладної від 21.03.2019 року порядковий номер 1, накладна складена відповідачем 21.03.2019 року, а відтак відповідач мав зареєструвати вказану податкову накладну до 15.04.2019 року (включно).

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач податкову накладну від 21.03.2019 року в Єдиному державному реєстрі податкових накладних у строк до 15.04.2019 року не зареєстрував, що підтверджується гарантійним листом відповідача від 13.05.2019 року №1-13/05 (наявний в матеріалах справи).

Таким чином, відповідачем не було своєчасно виконано обов`язок зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну №1 від 21.03.2019 року.

Відповідно до п.201.10. ст.201 Податкового кодексу України відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Отже, можливість позивача скористатись правом на зменшення податкового зобов`язання на суму сплаченого ним податку на додану вартість за договором купівлі-продажу, укладеного з відповідачем, залежить від реєстрації відповідачем податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що порушення передбачених п.201.10. ст.201 Податкового кодексу України граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, є підставою для застосування до такого платника податків штрафів в розмірі, встановленому п.1201.1 ст.1201 Податкового кодексу України.

Водночас, колегія суддів відзначає, що приписами Податкового кодексу України не обмежуються максимальні строки для реєстрації платником податку податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що за приписами п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.

Тобто, податковим законодавством передбачено спеціальний строк давності для звернення податкової інспекції до платника податків з вимогою про погашення податкового боргу, який застосовується імперативно (в силу закону), на відміну від визначеної ст. 256 Цивільного кодексу України позовної давності, наслідки спливу якої застосовуються лише за заявою сторони спору згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України. При цьому, визначений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України строк нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання господарського зобов`язання не застосовується у правовідносинах щодо сплати податкових зобов`язань, оскільки є загальною нормою відносно спеціальних положень Податкового кодексу України, що визначають порядок застосування штрафних санкцій до платників податків, які прострочили сплату податкових платежів.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06.09.2018 року по справі №903/984/16.

Отже, аналіз наведеної норми свідчить, що за покупцем - одержувачем товарів/послуг право включити до податкового кредиту суму податку на додану вартість, зазначену в податковій накладній, зареєстрованій, зокрема, із запізненням у Єдиному реєстрі податкових накладних, зберігається протягом 1095 календарних днів із дати складання податкової накладної/розрахунку коригування.

Тобто, враховуючи, що датою складання відповідачем податкової накладної за договором купівлі-продажу транспортного засобу №1-019 від 20.03.2019 року є 21.03.2019 року, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що у позивача право включити до податкового кредиту суму податку на додану вартість існує протягом 1095 календарних днів від 21.03.2019, тобто до 20.03.2022 року. І лише після закінчення цього періоду позивач втратить таке право, внаслідок чого настане неможливість включення ним суми 120666,67 грн ПДВ до податкового кредиту, що, в свою чергу, призведе до неможливості зменшення податкового зобов`язання позивача на зазначену суму.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції невірно визначено право позивача на податковий кредит, яке ніби зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової/розрахунку коригування.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, на момент звернення до суду з даним позовом збитки у вигляді зменшення податкового зобов`язання в сумі 120666, 67 грн у позивача не виникли.

Щодо посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду викладену у справах №№908/76/18 та 917/877/17, колегія суддів відзначає, що вказана правова позиція викладена Верховним Судом із застосуванням норм Податкового кодексу України в редакції, яка діяла до внесення змін до цього Кодексу.

Разом з цим, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження заподіяння позивачу на момент винесення оскаржуваного рішення збитків (матеріальних витрат) в сумі 120666,67 грн внаслідок втрати позивачем права на включення податку на додану вартість до податкового кредиту. Тобто, позивачем не доведено наявність одного із обов`язкових елементів складу господарського правопорушення - заподіяних збитків.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про не підтвердження складу цивільного правопорушення, з наявністю якого законодавець пов`язує можливість стягнення збитків. Так, позивачем не доведено наявність заподіяних йому збитків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права та законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Зважаючи на зазначені норми, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки - збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Так, вимоги про стягнення збитків можуть бути задоволені лише у випадку, якщо буде доведено кожний з елементів складу правопорушення.

На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Отже, наразі позивачем не доведено і не обґрунтовано наявність чотирьох складових: порушення цивільного права чи інтересу; причинного зв`язку між порушенням права та збитками та наявність винної поведінки.

З огляду на викладе та враховуючи відсутність одного із складових елементів, при яких застосовується відповідальність у вигляді відшкодування збитків, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, скаржник не надав суду доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні.

При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренамакс Логістик" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.08.2019 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 12.08.2019 року у справі №927/536/19 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №927/536/19 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

М.А. Руденко