ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2019 р. Справа№ 910/1698/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Красильникова К.О. - адвокат

від відповідача: Куценко О.В. - адвокат

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Фуд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019, повний текст якого складений 13.06.2019,

у справі № 910/1698/19 (суддя Данилова М.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Фуд»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

про визнання нікчемного правочину

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання укладеного між сторонами нікчемного договору фінансового лізингу № 4У16038ЛИ від 02.07.2016 недійсним як такого, що не посвідчений нотаріально, що порушує норми чинного законодавства України та відповідно до статті 219 ЦК України вказує на його нікчемність.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2019, повний текст якого складений 13.06.2019, у справі № 910/1698/19 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір, укладений між позивачем і відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, тому немає підстав вважати такий договір нікчемним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Фуд» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 по справі № 910/1689/19 повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що спірний договір за своєю правовою природою є договором прямого лізингу, за приписами ч. 2 ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, а відтак, враховуючи, що предметом спірного договору є нерухоме майно і укладений він на строк більше трьох років, такий договір повинен був бути посвідчений нотаріально.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2019 справа № 910/1698/19 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Мартюк А.І., Зубець Л.П.

При дослідженні матеріалів справи та апеляційної скарги колегією суддів встановлено, що подана заявником апеляційна скарга не відповідає вимогам ст. 258 ГПК України, яка встановлює вимоги до форми і змісту апеляційної скарги, з огляду на що ухвалою від 04.09.2019 відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Фуд» про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, апеляційну скаргу залишено без руху, апелянту надано час для усунення недоліків шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали доказів про сплату судового збору в сумі 2 881,50 грн.

20.09.2019 від апелянта через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшов супровідний лист, до якого додано платіжне доручення № 433 від 18.09.2019 про сплату судового збору в розмірі 2 881,50 грн.

Ухвалою від 23.09.2019:

- Товариству з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Фуд» поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі № 910/1698/19;

- відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Фуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі № 910/1698/19;

- встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, клопотань, заперечень - до 09.10.2019;

- учасникам процесу роз`яснено, що відповідно до приписів ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1); заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2);

- зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі № 910/1698/19;

- призначено справу № 910/1698/19 до розгляду на 23.10.2019 о 12:40.

В засіданні суду оголошувалась перерва.

09.10.2019 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, а 02.12.2019 - додаткові пояснення в яких відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оспорювань рішення суду першої інстанції - без змін.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила таке.

02.07.2016 відповідач як лізингодавець та позивач як лізингоодержувач уклали договір фінансового лізингу № 4У16038ЛИ (далі Договір) (а.с. 9-11), за яким відповідач прийняв на себе зобов`язання передати позивачу нерухоме майно, яке зазначено у Додатку № 1 до Договору (далі Майно), а позивач - прийняти Майно від відповідача у платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені Договором строки, на умовах фінансового лізингу.

У Додатку № 1 до Договору сторони погодили перелік Майна, яке є предметом Договору, а у Додатку № 2 до Договору визначили графік лізингових платежів (графік відшкодування вартості майна).

Сторонами 02.07.2016 підписано Додаток № 3 до Договору (Акт № 1 прийому-передачі майна) (а.с. 16), яким встановлено, що відповідач передав позивачу відповідно до Договору в платне володіння та користування предмет лізингу.

У подальшому сторони вносили зміни до Договору шляхом укладення відповідних додаткових угод (а.с. 17-25).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає про те, що Договір є нікчемним, оскільки його не посвідчено нотаріально, з огляду на що просить визнати такий договір недійсним.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Частина 1 ст. 220 ЦК України визначає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно зв статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Отже, необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

При цьому за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З`ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, в резолютивній частині рішення судом зазначається про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині 2 статті 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що системне тлумачення частини 2 статті 806 ЦК України та параграфу 1 Глави 58 ЦК України свідчить, що у частині 2 статті 806 ЦК України закріплена бланкетна норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України), а відтак, до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 Глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегія суддів Касаційного господарського суду від 12.06.2019 у справі № 915/865/17, від 08.10.2019 у справі № 910/2153/19, від 21.10.2019 у справі № 910/2219/19, від 19.11.2019 у справі № 910/5247/19.

При цьому загальні положення про договір найму (параграф 1 Глави 58 ЦК України - ст.ст. 759-786 ЦК України) не встановлюють обов`язковості нотаріального посвідчення договору найму, а ч. 2 ст. 793 ЦК України за приписами якої договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню не може бути застосована до договору лізингу, оскільки регулює правовідносини щодо найму будівлі або іншої капітальної споруди (параграф 4 Глави 58 ЦК України) та не відноситься до загальних положень про договір найму.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Договір, укладений між позивачем і відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення в силу приписів. 2 ст. 793 ЦК України, тому немає підстав вважати такий договір нікчемним.

При цьому колегія суддів зазначає про таке.

За приписами статті 639 ЦК України:

- договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1);

- якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2);

- якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами (ч. 3);

- якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ч. 4).

Стаття 209 ЦК України встановлює, що:

- правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1);

- нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (ч. 2);

- нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу (ч. 3);

- на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений (ч. 4).

До Договору не застосовуються будь-які встановлені ЦК України або іншим законом особливості щодо форми його укладання (зокрема щодо обов`язковості нотаріального посвідчення - примітка суду), в той час як матеріали справи не містять доказів наявності між сторони домовленостей про нотаріальне посвідчення або державну реєстрацію Договору.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи скаржника про необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.01.2017 у справі № 363/3673/14-ц, посилання відповідача на неї є хибними, оскільки правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлено правову позицію, виникли на підставі договору фінансового лізингу, предметом якого, по-перше, був транспортний засіб (у цій справі - нерухомість), а по-друге, стороною договору у справі № 363/3673/14-ц виступала фізична особа-підприємець (у цій справі - юридична особа), тобто правовідносини за спірним договором у справі, що розглядається, не є аналогічними або подібними правовідносинам у справі № 363/3673/14-ц.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.06.2018 року у справі №915/865/17.

Посилання апелянта на те, що спірний Договір за своєю правовою природою є договором прямого лізингу не спростовує викладених вище висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності обов`язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання договору фінансового лізингу № 4У16038ЛИ від 02.07.2016 недійсними з підстав, зазначених ним у позовній заяві, а відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Фуд» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі № 910/1698/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам, матеріалам справи і залишається без змін, оскільки підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України всі судові витрати по справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. 267-270, 273, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Транс-Фуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі № 910/1698/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі № 910/1698/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2019 у справі № 910/1698/19.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/1698/19.

Повний текст постанови складено: 11.12.2019

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець