ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2019 р. Справа№ 910/14057/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Щербюк О.Ю. за довіреністю від 09.07.2019;

від відповідача 1: Чеховська Є.А. за довіреністю від 13.09.2019;

від відповідача 2: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "ПРОДТЕХОПТТОРГ" ЛТД

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.07.2019 (повне рішення складено 05.07.2019)

у справі №910/14057/18 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "ПРОДТЕХОПТТОРГ" ЛТД

до 1. Рівненської обласної державної адміністрації

та 2. Комунального підприємства дитячий санаторій "Хрінники" Демидівської районної ради Рівненської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Демидівська районна рада

про визнання протиправним та скасування розпорядження, визнання недійсним державного акту,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "ПРОДТЕХОПТТОРГ" ЛТД (далі - позивач) звернувся у Господарський суд міста Києва з позовом до Рівненської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 1) та Комунального підприємства дитячий санаторій "Хрінники" Демидівської районної ради Рівненської області (далі - відповідач 2), та, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просило суд:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача 1 від 10 вересня 2010 року №399 в частині пункту 3 розпорядження;

- визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, виданий відповідачу 2 18 лютого 2011 року серії ЯЯ №270513, на підставі розпорядження відповідача 1 від 10 вересня 2010 року №399, для обслуговування будівель і споруд.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до договору від 26.10.2007 року, укладеного з територіальною громадою Демидівського району в особі Демидівської районної ради, придбав будівлю літнього кінотеатру площею 262,4 кв.м., що знаходиться по вул. Зарічній, буд.1, в в селі Хрінники Демидівського району Рівненської області. При зверненні у 2015 року до відповідача 1 з клопотанням про надання дозволу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,12 га, позивачу повідомлено, що на підставі спірного розпорядження відповідачу 2 було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 7,5344 га. Позивач вказує, що належний йому об`єкт нерухомості знаходиться на цій земельній ділянці, він неодноразово звертався з клопотанням про оформлення земельної ділянки, однак, вирішення даного питання безпідставно зволікалось.

Відповідач 1 заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, посилався на те, що спірне розпорядження прийнято у відповідності до чинного на той час законодавства; спірна земельна ділянка була надана в користування у 1999 році державно-комунальному підприємству "Стир", правонаступником якого є відповідач 2 і спірним розпорядженням фактично було прийнято рішення про переоформлення права постійного користування землею правонаступнику підприємства; позивач не надав доказів порушення спірним розпорядженням його інтересів; правочини, що тягнуть перехід права власності на нерухомий об`єкт є підставою для переходу права на землю, проти оформлення такого права здійснюється у встановленому законодавством порядку; у відповідача 1 з 01.01.2013 відсутні повноваження щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування; позивачем не оскаржувались у встановленому порядку дії (бездіяльність) органів, яки на даний час є уповноваженими щодо надання земельної ділянки у користування. Також вказав на пропуск позовної давності.

Відповідач 2, заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, посилався на те, що права позивача спірним розпорядженням і державним актом не порушені, оскільки позивач, як власник нерухомого майна, має право на набуття права користування (оренди) земельною ділянкою, однак, реалізація цього права повинна здійснюватись у відповідності до чинного законодавства - Законів України "Про землеустрій", "Про державний земельний кадастр"; позивачем не надано доказів того, що він звертався до компетентного органу із клопотанням щодо надання дозволу на виготовлення відповідної землевпорядної організації; спірна земельна ділянка була сформованою ще у 1999 році, задовго до відчуження будівлі позивачу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05 липня 2019 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "ПРОДТЕХОПТТОРГ" ЛТД подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки до позивача, після придбання будівлі кінотеатру, перейшло право власності на частину земельної ділянки, яка зайнята будівлею та необхідна для її обслуговування, проте, спірним розпорядженням та державним актом порушується це право позивача; судом не враховано, що позивач неодноразово звертався з відповідними клопотаннями про оформлення земельної ділянки, проте, вирішення даного питання безпідставно зволікається органами місцевого самоврядування; також вказує, що спір було розглянуто судом з порушенням встановлених строків розгляду справи і рішення прийняте через дев`ять місяців після відкриття провадження у справі.

Відповідач 1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому він заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що спірним розпорядженням і державним актом права позивача не порушувались; територіальна громада Демидівського району в особі Демидівської районної ради, яка продала позивачу об`єкт нерухомості, на момент відчуження не була власником і користувачем земельної ділянки, тому до позивача у 2007 році право користування чи право власності на цю земельну ділянку не могло перейти; позивач має право на оскарження відмови відповідного органу у наданні земельної ділянки у користування; також позивачем пропущено строк позовної давності.

Відповідачем 2 було подано клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, у якому він також вказує, що повністю підтримує позицію відповідача 1, викладену у відзиві на апеляційну скаргу.

Згідно ст. 216 ГПК України розгляд справи було відкладено на 26 листопада 2019 року.

Представники відповідача 2 і третьої особи були належним чином повідомлені про розгляд справи, представників у судове засідання не направили.

Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників відповідача 2 і третьої особи.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2019, у зв`язку із перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі колегію суддів у складі головуючого судді Козир Т. П., суддів Коробенка Г.П., Кравчука Г.А.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позов..

Представник відповідача 1 у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 25 липня 2007 року на цільовому аукціоні, що відбувся у місті Рівне, позивач придбав нежитлову будівлю - кінотеатр, загальною площею 262,4 кв.м., що знаходиться по вул. Зарічній, буд. № 1 "в", в селі Хрінники Демидівського району Рівненської області на земельній ділянці Хрінницької сільської ради.

26 жовтня 2007 року, за результатами вказаного аукціону, між Територіальною громадою Демидівського району в особі Демідівської райради Рівненської області, як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "ПРОДТЕХОПТТОРГ" ЛТД, як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу будівлі літнього кінотеатру (далі - договір), відповідно до якого продавець зобов`язався передати, а покупець зобов`язався прийняти належну продавцю на праві власності нежитлову будівлю - кінотеатр загальною площею 262,4 кв.м., що знаходиться по вул. Зарічній, буд. №1 "в", в селі Хрінники Демидівського району Рівненської області на земельній ділянці Хрінницької сільської ради.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Демидівського районного нотаріального округу Рівненської області 26 жовтня 2007 року ОСОБА_1 та зареєстрований в реєстрі за №1946.

Право власності за позивачем на вказане майно було зареєстровано в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.11.2007.

З матеріалів справи вбачається, що придбане позивачем майно знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:000:0007, яка згідно державного акту на право постійного користування землею І-РВ №001754 від 06.12.1999 була надана Державно-комунальному підприємству "Оздоровчий комплекс "Стир".

Вказане ДКП "Оздоровчий комплекс "Стир", на підставі розпорядження голови Демідівської РДА від 12.01.2001 №8, було перереєстровано у Комунальне підприємство санаторій "Хрінники", а на підставі рішення Демидівської районної ради від 25.12.2013 змінило назву на - Комунальне підприємство дитячий санаторій "Хрінники".

У 2006 році санаторій замовив розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування земельною ділянкою КП ДС "Хрінники" для обслуговування будівель і споруд за рахунок земель наданих у постійне корисутвання ДКП "Оздоровчий комплекс "Стир" в адміністративних межах Хрінницької сільської ради.

Протягом 2007-2008 років, на підставі рішень Хрінницької сільської ради, за територіальною громадою Демидівського району в особі Демидівської районної ради було зареєстровано право власності на нерухоме майно, що знаходиться на вказаній земельній ділянці.

У подальшому земельна ділянка площею 7,5344 га, на якій знаходиться вищезазначена будівля, передана на праві постійного користування Комунальному підприємству дитячому санаторію "Хрінники" згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 18 лютого 2011 року серії ЯЯ № 270517, виданого Управлінням Держкомзему у Демидівському районі на підставі розпорядження Рівненської облдержадміністрації від 10.09.2010 року № 399, для обслуговування будівель і споруд.

Право постійного користування земельною ділянкою зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 6983396, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14.

Позивач вказує, що у вересні 2015 він звернувся до Рівненської обласної державної адміністрації з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки на праві оренди, що знаходиться по вул. Зарічній, буд. №1 "в" селі Хрінники Демидівського району Рівненської області орієнтовною площею 1200 кв.м. із цільовим призначенням "для оздоровчих цілей".

Листом за вих. № 6436/0/01-31/15 від 12.10.2015 року Рівненська обласна державна адміністрація повідомила, що оскільки комунальним підприємством дитячий санаторій "Хрінники" оформлено право постійного користування земельною ділянкою площею 7,5344 гектара та враховуючи, що згідно чинного земельного законодавства припиняється право постійного користування земельною ділянкою, а не її частиною, тому для оформлення права користування земельною ділянкою площею 0,12 га землекористувачу необхідно розробити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про землеустрій". Після формування двох земельних ділянок товариству необхідно звернутись з клопотанням до Демидівської районної ради про надання дозволу розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 гектара в оренду на території Хрінницької сільської ради Демидівського району, долучивши нотаріально засвідчену згоду вилучення земельної ділянки комунального підприємства дитячий санаторій "Хрінники".

Позивач вказав, що 21 квітня 2016 року звернувся з відповідним листом до відповідача 2. У телефонній розмові з головним лікарем санаторію повідомлено, що лист знаходиться в Демидівській районній раді і відповідне питання вирішується Демидівською районною радою.

За доводами позивача відповідач 2 при оформленні права постійного користування на земельну ділянку, площею 7,5344 га, на якій знаходиться майно позивача, не врахував, що будуть порушені права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. Також, на думку позивача, до нього перейшло право власності на земельну ділянку в зв`язку із придбанням будівлі на підставі ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо їх безпідставності і необґрунтованості.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Договору купівлі-продажу будівлі літнього кінотеатру від 26.11.2007 позивач набув право власності на нежитлову будівлю - кінотеатр загальною площею 262,4 кв.м., що знаходиться по вул . Зарічній, буд. № 1 "в", в селі Хрінники Демидівського району.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного Кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року, який набрав чинності 20.06.2008) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України №1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 зробила правовий висновок, що особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

У вказаній постанові також зроблено висновок, що цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.

Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

Як вбачається із змісту Листа Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України", до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК і ч. 1 ст. 120 ЗК переходить, якщо вона була у власності відчужувача, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Однак, у даному випадку земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0007 була сформована як об`єкт цивільних прав у 1999 році, перебувала у державній власності, а об`єкт нерухомості - літній кінотеатр був відчужений територіальною громадою Демидівського району в особі Демидівської районної ради, яка на той час не була власником або користувачем вказаної земельної ділянки.

Отже, держава в особі облдержадміністрації чи інших органів виконавчої влади не була відчужувачем майна, яке знаходилося на земельній ділянці.

Відповідно до ч.2 ст.123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та ії цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 14 ст. 122 ЗК України передбачено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач звертався із відповідним клопотанням до Демидівської районної ради 16.03.2015 та 16.09.2015, проте, рішення ради з даного питання не прийнято, що підтверджується листом Демидівської районної ради Рівненської області №01-1-05/211 від 06.10.2016.

Однак, матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем дій Демидівської районної ради Рівненської області.

Пунктом 12 Розділу Х "Перехідних положень" Земельного кодексу України передбачено,що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Пунктом 7 ст. 13 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" (в редакції, чинній на момент укладання Договору) до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питання використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля;

Статтею 21 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" (в редакції, чинній на момент укладання Договору) відповідно до повноважень місцевої державної адміністрації в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і охорони довкілля відноситься і розпоряджання землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивачем не доведено того, що спірне розпорядження прийняте з порушенням положень чинного на той час законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його незаконним і скасування.

Крім цього, відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18, за змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду приходила до висновку, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72 - 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (підпункти 8.3 - 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога про визнання протиправним і скасування розпорядження та визнання недійсним прийнятого на підставі цього розпорядження державного акту на право постійного користування земельною ділянкою.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Однак, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права не є ефективним, оскільки згідно наведеного висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №910/18560/16 у даному випадку ефективним способом захисту є вимога щодо оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин, які були б підставою для визнання протиправним і скасування розпорядження та визнання недійсним державного акту, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо заяви відповідача 1 про застосування позовної давності, то перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Оскільки судом встановлено самостійні підстави для відмови у задоволенні позову, клопотання відповідача 1 щодо застосування позовної давності судом першої інстанції обґрунтовано залишено без задоволення.

Щодо посилань апелянта на порушення судом першої інстанції строків розгляду справи, то відповідно до ч. 1, п. 10 ч. 3 ст. 2 та ч. 2 ст. 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення "розумний строк" свідчить: в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" він роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Здійснивши аналіз вчинених судом першої інстанції процесуальний дій по розгляду справи, апеляційний господарський суд встановив, що справа розглянута з додержанням розумних строків.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "ПРОДТЕХОПТТОРГ" ЛТД залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 05 липня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.12.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук