РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.12.2019Справа № 910/12521/19

За позовом Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" (м. Київ)

про стягнення 54.852,48 грн

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Київський автомобільний ремонтний завод" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" про стягнення 54.852,48 грн., з яких: 46.750,00 грн. заборгованості з орендної плати, 8.102,48 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем умов Договору оренди нежилих приміщень № 122-17/10.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.19. відкрито провадження у справі № 910/12521/19, з підстав, викладених в ухвалі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Крім того, означеною ухвалою суду визначено учасникам господарського процесу строки для надання відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Відповідачем у встановлений судом строк письмового відзиву на позов не подано, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надано.

При цьому судом встановлено, що відповідачу ухвалу суду про відкриття провадження в даній справі, направлено на адресу, визначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та вручено 03.10.19.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи № 910/12521/19.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Тобто, згідно із положеннями чинного законодавства України, правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 289 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

01.10.17. між позивачем (далі - Орендодавець) та відповідачем (далі - Орендар) було укладено Договір № 122-17/10 оренди нежилих приміщень (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду (майновий найм) нежиле приміщення та прилеглі до нього території (майданчики) (далі - приміщення/об`єкт оренди), а саме: частина приміщення на 1 поверсі будівлі АПК, інвентарний номер 1913, площею 110 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. М.Василенка, 1.

Відповідно до п. 2.1.1 Договору приміщення вважаються переданими в оренду з моменту підписання акту приймання-передачі.

На виконання на умов Договору між сторонами 01.10.17. було підписано акт приймання-передачі об`єкту оренди за Договором в оренду.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Орендна плата за все орендоване приміщення та прилеглі до нього території (майданчики) становить 4950,00 грн за місяць з ПДВ. Форма оплати по Договору: шляхом перерахування на рахунок Орендодавця щомісячно до 10 числа поточного місяця користування приміщенням. Орендна плата нараховується з моменту фактичної передачі приміщення у користування орендаря згідно акту приймання-передачі (пункти 3.1, 3.2, 3.3 Договору).

Згідно з пунктом 2.2.3 Договору Орендар зобов`язаний щомісячно до 10 числа поточного місяця сплачувати орендну плату за поточний місяць у розмірі, передбаченому Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України визначено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 6.1 з моменту підписання і діє до 31.12.17.

Автоматичної пролонгації Договору його умовами не передбачено. При цьому сторонами в порядку 6.3 Договору зміни та доповнення до Договору в частині строку його дії не вносились. Доказів укладення нового договору оренди на той самий об`єкт оренди до матеріалів справи не надано.

За вказаних підстав суд дійшов висновку, що Договір припинився в зв`язку із закінченням строку його дії 31.12.17.

Умовами пункту 2.2.4 Договору сторони встановили, після закінчення строку дії Договору Орендар зобов`язаний у триденний строк повернути Орендодавцю за актом приймання-передачі орендоване приміщення у тому стані, в якому він його отримав, з урахуванням нормального зносу, з усіма зробленими невід`ємними змінами та покращеннями, проведеними Орендарем, які переходять у власність Орендодавця безкоштовно.

Отже, Орендар зобов`язаний був повернути об`єкт оренди за Договором протягом 01-03.01.18.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачем свого обов`язку з повернення за актом приймання-передачі об`єкту оренди за Договором не виконано, з огляду на що останній зобов`язаний сплатити Орендодавцю орендну плату за фактичне користування об`єктом оренди в квітні-грудні 2018 року в розмірі 46.750,00 грн. Крім вказаного, позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 8.102,48 грн в порядку пункту 4.2 Договору за період з 01.04.18. по 30.09.18.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідач свій обов`язок по поверненню об`єкту оренди за актом приймання-передачі за Договором протягом 01-03.01.18. не виконав.

Також суду не подано доказів повернення об`єкту оренди відповідачем з орендного користування станом на день розгляду даної справи та прийняття рішення.

Положеннями пункту 3.4 Договору сторони погодили, що у випадку припинення дії Договору, а також при закінченні строку його дії, Орендар оплачує орендну плату до моменту підписання акту приймання-передачі приміщення протягом п`яти календарних днів після фактичного звільнення приміщення.

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Отже, законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта договору оренди.

Неповернення об`єкту оренди у період після закінчення строку дії Договору відбулось виключно з вини самого орендаря (відповідача), який добровільно не повернув об`єкт оренди позивачу, а продовжив користування орендованим майном. Вказані обставини відповідачем не спростовані.

При цьому судом враховано, що оскільки цивільні та господарські відносини ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права, з умов означеного пункту Договору вбачається що вказані п`ять днів сторонами були погоджені за умови дотримання Орендарем обов`язку щодо складання акту приймання-передачі (повернення) об`єкту оренди, що останнім виконано не було.

Відтак, неповернення об`єкту оренди після закінчення строку дії Договору з вини самого Орендаря (відповідача) є підставою для нарахування відповідачеві орендної плати у порядку і розмірі, передбаченому договором, до моменту закінчення строку дії Договору, згідно положень ст. 653 ЦК України.

Вищевказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року по справі 906/1037/16.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з оплати за користування майном після розірвання Договору у сумі 46.750,00 грн за період з квітня 2018 року по грудень 2018 року (включно) є обґрунтованими та документально підтвердженими, а тому підлягають задоволенню в цій частині повністю.

Щодо заявлених позивачем вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 8.102,48 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Згідно з положеннями ст.546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч.1-3 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання

Частиною 1 ст. 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, пеня може бути стягнута лише у тому випадку, коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін), або стягнення пені за невиконання основного зобов`язання передбачено законом.

Згідно з п. 4.2 Договору за прострочення платежів по орендній платі, а також платежів по оплаті комунальних послуг та експлуатаційних витрат Орендар сплачує Орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. Аналогічні положення викладено у ст.631 ЦК України.

В той же час, як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за час фактичного користування орендованим приміщенням після припинення строку дії Договору оренди.

З наданого позивачем розрахунку пені, долученого до позовної заяви, вбачається, що позивач заявляє до стягнення з відповідача пеню, нараховану за прострочення сплати орендних платежів за період з квітня 2018 року, тобто за період після припинення дії Договору.

Однак, суд зазначає, що забезпечення неустойкою (у вигляді пені) виконання відповідачем зобов`язання зі сплати орендних платежів припинилося у зв`язку із припиненням дії Договору, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пені після припинення дії Договору.

Іншої угоди, якою б було забезпечено неустойкою виконання відповідачем грошового зобов`язання після припинення дії Договору сторонами спору суду не надано.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині заявлених позивачем до стягнення сум пені.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивач до позовної заяви (заяви про усунення недоліків позовної заяви) додав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат позивача, який складається тільки з суми судового збору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, на відповідача покладається судовий збір в розмірі 1637,24 грн.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, ч. 9 ст. 165, ст. ст. 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравто Конверсія" (01042, м. Київ, вул. академіка Філатова, б. 10-А, офіс 3/35; ідентифікаційний код 39835831) на користь Державного підприємства "Київський автомобільний ремонтний завод" (03113, м. Київ. вул. М.Василенка, 1; ідентифікаційний код 07790672) 46.750 (сорок шість тисяч сімсот п`ятдесят) грн 00 коп. заборгованості зі сплати орендної плати, 1637 (одну тисячу шістсот тридцять сім) грн 24 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко