УХВАЛА

03 грудня 2019 року

м. Київ

Справа № 5015/4934/11

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Волковицької Н.О.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві

на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019

за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс",

на дії (бездіяльність) державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у місті Києві у виконавчому провадженні №46194492 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області від 07.10.2011

за позовом Фізичної особи-підприємця Грищенко Олександра Миколайовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Галич-агро"

про стягнення 15 594,48 грн.,

ВСТАНОВИВ:

28.11.2019 Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві звернувся із касаційною скаргою на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з клопотаннями про відстрочення сплати судового збору та поновлення строку на касаційне оскарження.

Здійснивши перевірку матеріалів касаційної скарги Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема, й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, судом касаційної інстанції встановлено, що ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2019 апеляційну скаргу Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.04.2019 залишено без руху для усунення недоліків, а саме: зобов`язано скаржника надати суду докази сплати судового збору в сумі 1921,00 грн, клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку та докази надсилання копії апеляційної скарги усім учасникам справи протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що копію ухвали Господарського суду Львівської області від 25.04.2019, скаржником отримано 02.05.2019, а отже останнім днем оскарження зазначеної ухвали є 13.05.2019. Апеляційну скаргу з додатками скаржником надіслано на адресу Господарського суду Львівської області 19.08.2019, з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтоване тим, що для опрацювання спеціалісту вказану ухвалу передано лише 15.05.2019, у зв`язку з чим, на думку скаржника, строк пропущено з поважних причин.

Частиною третьою статті 260 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 256 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 261 цього Кодексу.

На виконання вимог ухвали Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2019 скаржником подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, в якому викладено позицію Європейського суду з прав людини щодо можливості поновлення строку на апеляційне оскарження, однак не наведено поважності причин пропуску строку з 14.05.2019 до 19.08.2019.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі №5015/4934/11 за апеляційною скаргою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Господарського суду Львівської області від 25.04.2019, на підставі пункту 4 частини першої статті 261 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з визнанням не поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за скаргою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, суд керувався статтею 119, пунктом 4 частини першої статті 261 Господарського процесуального кодексу України, оскільки скаржником пропущено строк на апеляційне оскарження більше ніж на 90 днів і не наведено поважності причин пропуску такого строку.

За змістом частини другої статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повний текст ухвали суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до частини третьої статті 256 цього Кодексу строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 261 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що скаржник має право подати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення. Проте саме по собі посилання на несвоєчасне передання відповідальному працівникові для опрацювання повного тексту ухвали не свідчить про автоматичне продовження строку на апеляційне оскарження судового рішення, без належного обґрунтування поважності причин пропуску цього строку, який скаржником пропущений більше ніж на 90 днів з моменту отримання повного тексту оскаржуваної ухвали.

Враховуючи те, що апеляційна скарга була подана з пропуском строку встановленого частиною другою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, при цьому належного обґрунтування поважності причин пропуску цього строку скаржник не навів, а також те, що обставини, викладені в клопотанні про поновлення процесуального строку не є підставою для поновлення пропущеного скаржником строку на подання апеляційної скарги, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 119, частинами другою та третьою статті 256 Господарського процесуального кодексу України для поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз даної частини свідчить про можливість її застосування або у випадку оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції, прийнятої за результатами розгляду по суті справи з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), або у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) незалежно від предмету та ціни позову.

Оцінивши доводи скаржника, Верховний Суд вважає, що судом апеляційної інстанції з дотриманням норм чинного процесуального законодавства відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

З огляду на наведене, для Верховного Суду правильне застосування Західним апеляційним господарським судом норм права у розгляді справи №5015/4934/11 є очевидними і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Проте твердження скаржника, викладені у касаційній скарзі, не є безумовною підставою для скасування судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не викликають сумнівів щодо правомірності застосування норм процесуального права, оскільки їх застосування чітко передбачено процесуальним кодексом, зокрема пунктом 4 частини першої статті 261 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 на підставі частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника на те, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, таких як подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення, і зокрема, подання апеляційних та касаційних скарг без дотримання процесуального законодавства.

Відповідно до положень частини шостої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 234, 235, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 26.09.2019 у справі №5015/4934/11.

2. Копію цієї ухвали та касаційну скаргу разом з доданими до скарги матеріалами направити заявнику.

3. Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

Н.О. Волковицька