РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2019Справа № 910/10395/19

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль"
доПідприємства "Ера"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачаПриватне акціонерне товариство "Київфундаментбуд"
пропро визнання недійсним договору

Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Голуб О.М.

Представники учасників справи:

від позивачаБуркацький В.Л., ордер серії КС №536914 від 01.08.2019;
від відповідачаКирик О.В., довіреність від 20.08.2019;
від третьої особиКоротка А.В., арбітражний керуючий;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будстиль" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Підприємства "Ера" про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про відступлення права вимоги №1 від 14.07.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Підприємство "Ера" при укладенні спірного договору навмисно ввело в оману Товариство з обмеженою відповідальністю "Будстиль", укривши істотні обставини щодо небажання після звернення до суду з позовною заявою про стягнення боргу з Приватного акціонерного товариство "Київфундаментбуд" за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015 та після звернення до суду із заявою про порушення справи про банкрутство, у подальшому укласти належний договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015 з позивачем та, як наслідок, отримало безоплатно від Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015, укладеним між позивачем та третьою особою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2019 відкрито провадження у справі №910/10395/19; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 25.09.2019; залучено до участі у справі Приватне акціонерне товариство "Київфундаментбуд" третьою особою, як не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; встановлено строк для подання пояснень третьою особою щодо позову - протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

10.09.2019 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов з клопотанням про поновлення строків для подання такого відзиву та клопотання про застосування строків позовної давності.

У вказаному відзиві відповідач серед іншого зазначив про те, що оскаржуваний правочин не містить в собі умов щодо зобов'язання Підприємства "Ера" звернутись до суду з вимогою до Приватного акціонерного товариства "Київфундаментбуд" про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015, зобов'язання Підприємства "Ера" звернутись до суду із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Київфундаментбуд" та зобов'язання Підприємства "Ера" в подальшому знову відступити право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015 позивачу.

Крім того відповідач зауважив, що в оскаржуваному правочині відсутні будь-які положення про те, що означений договір укладений у зв'язку з відсутністю у Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" грошових коштів на сплату судового збору для звернення до суду з позовом до Приватного акціонерного товариство "Київфундаментбуд" про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015, а позивачем, в свою чергу, не додано до позовної заяви жодних доказів на підтвердження даних обставин, а отже, на думку відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими.

16.09.2019 через канцелярію суду від Підприємства "Ера" надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 поновлено відповідачу строк для подання відзиву на позов та прийнято відзив до розгляду; продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів; оголошено перерву у підготовчому засіданні до 16.10.2019; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив відповідачів - до 10.10.2019; встановлено відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив - 5 днів з дня отримання такої відповіді.

16.10.2019 через канцелярію Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване зайнятістю адвоката позивача Буркацького В.Л. в розгляді справи №911/1547/19, яка розглядається в Господарському суді Київської області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2019 судом відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, оскільки до нього не додано жодних доказів на підтвердження того, що саме адвокат позивача Буркацький В.Л. є представником однієї зі сторін у справі №911/1547/19, яка розглядається в Господарському суді Київської області; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 14.11.2019.

13.11.2019 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли письмові пояснення по суті спору, в яких остання проти заявлених позовних вимог заперечила.

У судовому засіданні 14.11.2019 оголошено перерву до 21.11.2019.

21.11.2019 у судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

У судовому засіданні 21.11.2019 представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, наведених у відзиві.

Представник третьої особи у судовому засіданні 21.11.2019 надала пояснення по суті спору, в яких проти задоволення позову заперечила.

В судовому засіданні 21.11.2019 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників процесу, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

14.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Будстиль" (первісний кредитор, позивач) та Підприємством "Ера", заснованим на власності Житомирської обласної ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів" (зміна найменування на Підприємство "Ера") (новий кредитор, відповідач), було укладено про відступлення права вимоги №1 (надалі - договір).

Відповідно до п.1.1 договору первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-150605-2 від 05 червня 2015 року (далі - основний договір), укладеним між первісним кредитором та Приватним акціонерним товариством "Київфундаментбуд", (далі - боржник) на суму 20000000 (двадцять мільйонів) гривень 00 копійок без ПДВ. За договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-150605-2 від 05 червня 2015 року боржник не здійснив розрахунок (оплату) перед первісним кредитором у розмірі 20000000 (двадцять мільйонів) гривень 00 копійок без ПДВ за придбання наступних цінних паперів: акції прості іменні, емітент - Публічне акціонерне товариство "Сіам-Капітал", код ЄДРПОУ емітента 35723951, UA, 800000 штук, номінальною вартістю 1 грн, загальною номінальною вартістю 800000,00 грн, договірною вартістю одного папера - 25,00 грн. Загальна договірна вартість придбаних боржником цінних паперів за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-150605-2 від 05 червня 2015 року становить 20000000,00 грн (двадцять мільйонів гривень 00 копійок) без ПДВ.

Згідно з п.1.2 договору за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором, зокрема вимагати сплати грошових коштів у розмірі 20000000,00 грн (двадцять мільйонів гривень 00 копійок) без ПДВ.

Відповідно до п.п.2.1, 2.2 договору первісний кредитор повинен передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, в термін до 3-х календарних днів з моменту підписання даного договору. Первісний кредитор зобов'язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором протягом п'ятнадцяти календарних днів з моменту підписання даного договору, шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику копії цього договору або вручення особисто під розписку представнику боржника.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами всіх зобов'язань за цим договором (п.4.1 договору).

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору про відступлення права вимоги, а отже, останній є укладеним з моменту узгодження всіх істотних умов та його підписання сторонами.

Звертаючись з відповідним позовом до Господарського суду міста Києва позивач зазначає, що Підприємство "Ера" при укладенні спірного договору навмисно ввело в оману Товариство з обмеженою відповідальністю "Будстиль", укривши істотні обставини щодо небажання після звернення до суду з позовною заявою про стягнення боргу з Приватного акціонерного товариство "Київфундаментбуд" за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015 та після звернення до суду із заявою про порушення справи про банкрутство, у подальшому укласти належний договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015 з позивачем та, як наслідок, отримало безоплатно від Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015, укладеним між позивачем та третьою особою.

В той же час, у відзиві на позов відповідач зазначив про те, що оскаржуваний правочин не містить в собі умов щодо зобов'язання Підприємства "Ера" звернутись до суду з вимогою до Приватного акціонерного товариства "Київфундаментбуд" про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015, про зобов'язання Підприємства "Ера" звернутись до суду із заявою про порушення провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Київфундаментбуд" та про зобов'язання Підприємства "Ера" в подальшому знову відступити право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015 позивачу. Крім того відповідач зауважив, що в оскаржуваному правочині відсутні будь-які положення про те, що означений договір укладений у зв'язку з відсутністю у Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" грошових коштів на сплату судового збору для звернення до суду з позовом до Приватного акціонерного товариство "Київфундаментбуд" про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015, а позивачем, в свою чергу, не додано до позовної заяви жодних доказів на підтвердження даних обставин, а отже, на думку відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (за приписами ст.16 Цивільного кодексу України). Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на момент укладення оспорюваного правочину відповідач, ввівши позивача в оману, безоплатно отримав від позивача право вимоги за договором купівлі-продажу цінних паперів №БВ-1500605-2 від 05.06.2015.

Посилаючись на дані обставини, позивач вказує на наявність підстав для визнання договору про відступлення права вимоги №1 від 14.07.2015 недійсним на підставі ст.230 Цивільного кодексу України.

Суд відзначає, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст.230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №911/485/18.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 Цивільного кодексу України.

Виходячи з чого, з наведених норм вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання), вчиненого під дією обману необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію, а також наявність умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №913/312/17.

В свою чергу, стверджуючи про введення відповідачем позивача в оману, останній, разом з тим, жодних доказів на підтвердження таких обставин суду не надав.

Позивачем не доведено, що спірний правочин не відповідає вимогам закону, а також не надано доказів наявності умислу у відповідача ввести в оману позивача, щоб спонукати останнього до укладення правочину як обов'язкової умови для кваліфікації недійсності правочину за ст.230 Цивільного кодексу України.

Договір відступлення права вимоги може бути як оплатним (якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги), так і безоплатним (коли права по зобов'язанню переходять до нового кредитора без якогось зустрічного надання). Відтак, положення договору про безоплатне відступлення права вимоги №1 від 14.07.2015 законодавству України не суперечить.

Таким чином, оскільки позивач належними та допустимими в розумінні ст.ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України не довів факту наявності на момент укладення оспорюваного договору обставин, передбачених ст.ст.229 та 230 Цивільного кодексу України, які б свідчили про недійсність договору у зв'язку з навмисним уведенням однією зі сторін правочину другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, вимоги позивача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №1 від 14.07.2015 задоволенню не підлягають.

При цьому, оскільки у задоволенні позову судом відмовлено з підстав його необґрунтованості, заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності залишається судом без задоволення.

Інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав, впливу не мають.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" до Підприємства "Ера" про визнання недійсним укладеного між сторонами договору про відступлення права вимоги №1 від 14.07.2015.

Згідно положень п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи до уваги висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будстиль" до Підприємства "Ера" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №1 від 14.07.2015 відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. При цьому, згідно з п.п.17.5 п.17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 02.12.2019

Суддя Ю.М. Смирнова