РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.12.2019Справа № 910/13870/19
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДСТ Сінтез»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі Ейр Газ»

про стягнення заборгованості за Договором в розмірі 185 715,54 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДСТ Сінтез» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі Ейр Газ» про стягнення заборгованості за Договором в розмірі 185 715,54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором на поставку продукції № 004-2018 від 03.05.2018, в частині здійснення розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі №910/13870/19. З огляду на малозначність справи №910/13870/19 в розумінні ч. 5 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

18.10.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що термін виконання зобов`язань покупця щодо оплати поставленого товару в Договорі не встановлено, а отже оскільки вимога про оплату отримана відповідачем 13.09.2019, саме з цього строку у відповідача розпочався семиденний строк для сплати заборгованості. Також, відповідач зазначає, що у мовами Договору не передбачено застосування відповідальності за прострочення виконання зобов`язання по оплаті поставленого товару від суми несвоєчасно сплаченого платежу. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем невірно нараховано інфляційні втрати, оскільки не враховано періоди у які існувала дефляція.

31.10.2019 представником позивача подано відповідь на відзив.

01.11.2019 представником відповідача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Відповідач своїм правом на подання до суду заперечень на відповідь на відзив не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

03 травня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДСТ Сінтез» (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІПІ Ейр Газ» (далі - відповідач, покупець) укладено Договір на поставку продукції № 004-2018 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти, а покупець оплачувати і одержувати продукцію, найменування, кількість і цін якої визначені в специфікаціях, прикладених до даного Договору, які є його невід`ємною частиною.

Ціна на продукцію встановлюється в гривнях за одну тонну певної якості на умовах FCA відповідно до Інтеркомс - правил тлумачення торгівельних термінів міжнародної торговельної палати в редакції 2010 року і вказується по кожному виду продукції у специфікаціях, прикладених до даного Договору, які є його невід`ємною частиною. Сторони прийняли, що всі ціни, обговорені в специфікаціях до даного Договору, є звичайними, справедливими, ринковими (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 2.2 Договору сума Договору встановлюється в розмірі 5 000 000 грн.

Згідно з п. 3.1 Договору постачальник поставляє продукцію на умовах, зазначених у специфікаціях, відповідно до Інтеркомс - правил тлумачення торговельних термінів міжнародної торгівельної палати в редакції 2010 року. У випадку поставки продукції у кількості меншій ніж залізнична цистерна відвантаження здійснюється на умовах FCA.

У відповідності до п. 3.3 Договору відвантаження продукції здійснюється у ємності (реценієнт) покупця, що відповідає вимогам Правил пристрою і безпечної експлуатації транспортних ємностей, обладнаних пристосуваннями для наповнення.

За умовами п. 4.2 Договору розрахунки за продукцію, яка відвантажується, здійснюється на умовах 100% передплатою коштами на поточний рахунок постачальника до завантаження транспортного засобу покупця партією продукції (при отриманні відвісної). За згодою сторін можливі інші види розрахунків, передбачені чинним законодавством України.

Пунктом 5.1 Договору сторонами узгоджено, що приймання продукції за якістю та кількістю та кількістю здійснюється у відповідності і порядку, який передбачений Інструкціями П-6, П-7. У випадку невідповідності якості або кількості продукції, зазначеної в паспорті якості, що одержаний від постачальника, покупець протягом двадцяти днів з моменту одержання продукції має право пред`явити претензію на підставі акту, складеного незацікавленою компетентною організацією, яка підтверджує її обґрунтованість. Виклик представника постачальника обов`язковий.

Відповідно до п. 6.3 Договору при порушенні термінів оплати продукції, покупець сплачує постачальнику на вимогу останнього неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, від вартості не наданої в строк продукції, за кожен день прострочення оплати.

Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами і скріпляє друком і діє до 31.12.2019, а в частині гарантійних зобов`язань до повного їх виділення (п. 9.4 Договору).

Позивач зазначає, що відповідач, у порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, оплату отриманого товару не здійснив, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 152 500,00 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем поставлено відповідачу товар вартістю 154 951,28 грн. згідно видатковий накладних № РН-0000091 від 25.03.2019 на суму 40 687,07 грн., № РН-0000092 від 25.03.2019 на суму 35 351,06 грн., № РН-0000096 від 26.03.2019 на суму 4 738,01 грн., № РН-0000097 від 29.03.2019 на суму 3 979,01 грн., № РН-0000098 від 01.04.2019 на суму 39 859,07 грн., № РН-0000099 від 01.04.2019 на суму 30 337,06 грн., які підписані представниками сторін без заперечень та зауважень.

За умовами п. 4.2 Договору розрахунки за продукцію, яка відвантажується, здійснюється на умовах 100% передплатою коштами на поточний рахунок постачальника до завантаження транспортного засобу покупця партією продукції (при отриманні відвісної). За згодою сторін можливі інші види розрахунків, передбачені чинним законодавством України.

Відповідно до статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару та водночас виконання постачальником обов`язку з поставки товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 № 14, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу.

Таким чином, беручи до уваги, що строку здійснення відповідачем попередньої оплати сторонами у Договорі не встановлено, а встановлена лише форма оплати - попередня, враховуючи, що позивачем було поставлено товар, вказаний у видаткових накладних у повному обсязі, а відповідачем не виконано попередню оплату товару у повному обсязі до моменту поставки, беручи до уваги положення ч. 4 ст. 538 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був розраховуватись за поставлений позивачем товар після його прийняття, тобто у день поставки товару, визначений у вищевказаних видаткових накладних.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач станом на дату звернення позивача з позовом до суду, частково розрахувався за поставлений товар, сплативши 2 451,28 грн.

Таким чином, як встановлено судом, станом на дату подання позовної заяви, за відповідачем перед позивачем обліковувалась заборгованість в розмірі 152 500,00 грн. за поставлений за Договором товар.

Водночас, в процесі розгляду справи, після подання позовної заяви позивачем до суду, відповідачем сплачено позивачу 5 000,00 грн. згідно платіжного доручення № 11439 від 29.10.2019 на суму 5 000,00 грн.

В свою чергу, пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч. 3 ст. 231 ГПК України).

Таким чином, провадження у справі в частині вимог про стягнення з ТОВ «Діпі Ейр Газ» на користь ТОВ «ДСТ Сінтез» заборгованості за поставлений згідно Договору товар в розмірі 5 000,00 грн. підлягає закриттю.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати заборгованості за Договором не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 147 500,00 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 2 420,69 грн., інфляційні втрати в розмірі 2 607,02 грн. та пеню у розмірі 28 187,83 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 6.3 Договору при порушенні термінів оплати продукції, покупець сплачує постачальнику на вимогу останнього неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період, за який сплачується пеня, від вартості не наданої в строк продукції, за кожен день прострочення оплати.

Однак, умовами п. 6.3 Договору сторонами не визначено механізм нарахування пені за порушення строків оплати, оскільки визначено базу нарахування від суми не наданої в строк продукції, а не від суми порушеного зобов`язання з оплати отриманої продукції, що з урахуванням заперечень відповідача щодо неузгодження права на нарахування пені за порушення строку оплати за отриману продукцію, свідчить про відсутність у продавця права на нарахування пені за порушення строку оплати покупцем.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 28 187,83 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, судом встановлено, що стягненню підлягає 2 607,02 грн.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3 % річних, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають 3% річних в розмірі 2 420,69 грн.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 5 000,00 грн. заборгованості, та часткове задоволення позовних вимог в іншій частині, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач також просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу, позивачем надано Договір про надання правничої допомоги №2308-1/19 від 23.08.2019, укладений між позивачем та адвокатом Адвокатським об`єднанням «Майстер Права», Додаток № 1 до Договору на суму 10 000 грн., Акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 10.09.2019 на суму 10 000 грн.,рахунок на оплату № 24 від 10.09.2019 на суму 10 000 грн. та платіжне доручення № 801 від 11.09.2019 на суму 10 000,00 грн.

При цьому, частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначає відповідач, з огляду на передбачений в Додатку № 1 до Договору обсяг правничої допомоги, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, представництво інтересів клієнта в господарському суді під час розгляду справи фактично не здійснюватиметься, а отже критерій реальності цих послуг відсутній.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вже зазначалось вище, до матеріалів справи позивачем було долучено Додаток № 1 до Договору та Акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 10.09.2019, відповідно до яких, адвокатським об`єднанням та позивачем розмежовано обсяг правничої допомоги на три складових, а саме:

1) вивчення матеріалів справи та за необхідності діючого законодавства, судової практики з аналогічних спорів та аналіз справи на предмет визначення її судової перспективи. Надання консультацій та роз`яснень клієнту щодо шляхів вирішення питання. Визначення орієнтовної вартості послуг та підготовка договору про надання правничої (правової) допомоги;

2) підготовка претензії, розрахунок штрафних санкцій до позовної заяви, підготовка позовної заяви, подача документів до суду, за необхідності підготовка процесуальних документів під час розгляду справи в суді першої інстанції;

3) представником інтересів клієнта в Господарському суді під час розгляду справи (включаючи ведення справи в режимі відео конференції).

Сторонами визначено наступну вартість послуг по кожній із складових, перша складова 1 000,00 грн., друга складова - 4 000,00 грн. та третя складова - 5 000,00 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи Додаток № 1 до Договору на суму 10 000,00 грн., Акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 10.09.2019 на суму 10 000,00 грн.,рахунок на оплату № 24 від 10.09.2019 на суму 10 000,00 грн. та платіжне доручення № 801 від 11.09.2019 на суму 10 000,00 грн. не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 у справі №753/15683/15.

Відтак, оскільки третя складова обсягу надаваної правничої допомоги фактично у даному випадку не надавалась адвокатським об`єднанням позивачу, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2019 постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін, а отже фактично послуги обумовлені третьою складовою адвокатським об`єднанням позивачу не надавались, що виключає можливість їх стягнення з відповідача, у складі витрат на правничу допомогу.

За таких обставин, суд вважає, що доведеними є витрати по першому та другому етапах, які підлягають частковому стягненню з відповідача, у відповідності до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 231, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі Ейр Газ» (01021, м. Київ, вул. Кловський Узвіз, будинок 7-А, офіс 8-10; ідентифікаційний код: 36858311) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дст Сінтез» (87525, Донецька область, місто Маріуполь, вул. Лавицького, будинок 17, квартира 25; ідентифікаційний код: 40827043) заборгованість у розмірі 147 500 (сто сорок сім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп., 3 % річних в розмірі 2 420 (дві тисячі чотириста двадцять) грн. 69 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 607 (дві тисячі шістсот сім) грн. 02 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 362 (дві тисячі триста шістдесят дві) грн. 92 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 241 (чотири тисяч двісті сорок одна) грн. 10 коп.

3. В частині вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі Ейр Газ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дст Сінтез» пені в розмірі 28 187,83 грн. відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 422,82 грн. покласти на позивача.

5. В частині вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діпі Ейр Газ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дст Сінтез» заборгованості в розмірі 5 000,00 грн. провадження у справі закрити.

6. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 256 та підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено: 05.12.2019

Суддя О.А. Грєхова