СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2019 р. Справа №922/2220/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Геза Т.Д., суддя Плахов О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.,

представників сторін:

позивача - Чайка О.В. на підставі ордеру серія КС № 557999 від 14.10.2019; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 5172/10 від 29.05.2014;

відповідача - Соколов Л.М. на підставі наказу № 15 від 22.11.2019,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" (вх.№3203Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 16.09.2019, ухвалене у приміщенні Господарського суду Харківської області суддею Шарко Л.В., час проголошення рішення - 15:53год., дата складання повного тексту рішення - 25.09.2019, у справі №922/2220/19

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс", с. Побережка, Богуславський район, Київська обл.,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд", м. Харків,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" про стягнення 1 215 240, 00грн неустойки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами у справі укладений договір поставки, відповідно до умов якого, відповідач мав поставити позивачу товар, чого відповідачем ані у встановлений Договором строк, ані взагалі здійснено не було. Відповідно до умов договору, за порушення строків поставки постачальник сплачує покупцю неустойку в розмірі 20% від суми недопоставленого товару за кожен день прострочення. Позивач, враховуючи, що сума неустойки має значний розмір, а також загальну суму договору - 1 215 240, 00грн, із розрахунку 5 днів прострочення поставки товару нарахував відповідачу неустойку в розмірі 1 215 240, 00грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.09.2019 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" неустойку в сумі 5 992, 69грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000, 00грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 89, 90грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що сторони в договорі передбачили нарахування неустойки за порушення строків поставки товару у розмірі 20% від суми недопоставленого товару за кожен день прострочення, однак, встановлений розмір не відповідає положенням частини 2 статті 343 Господарського кодексу України, яким встановлено обмеження, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України. За таких обставин, суд здійснив перерахунок пені, з урахуванням положень частини 2 статті 343 Господарського кодексу України, і дійшов висновку, що задоволенню підлягає сума неустойки в розмірі 5 992, 96грн.

Суд також дійшов висновку про покладення на відповідача 12 000, 00грн витрат позивача на професійну правничу допомогу з огляду на їх доведеність та обґрунтованість.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" неустойку в розмірі 1 215 240, 00грн, а також судові витрати.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що пунктом 6.2. договору поставки передбачено, що за порушення строків поставки постачальник сплачує неустойку у розмірі 20% від суми недопоставленого товару за кожен день прострочення; позивач зазначає, що враховуючи, що умовами договору сторони передбачили відповідальність у вигляді неустойки за порушення строків поставки товару, та оскільки товар відповідачем взагалі не був поставлений, апелянт скористався своїм правом на стягнення з відповідача 1 215 240, 00грн неустойки.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" на рішення Господарського суду Харківської області від 16.09.2019 у справі №922/2220/19; встановлено відповідачу строк до 22.11.2019 для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання відзиву апелянту; встановлено учасникам справи строк до 22.11.2019 для подання заяв і клопотань.

У встановлений судом строк від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надійшов, заяви та клопотання від учасників справи також не надійшли.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 28.11.2019 представник апелянта оголосила доводи апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає рішення місцевого господарського суду законним і обґрунтованим, відтак, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 16.09.2019 - без змін.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги і учасники справи з`явились у судове засідання та висловили свої доводи і вимоги щодо апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено місцевим господарським судом, між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" (далі - постачальник) укладений договір поставки №31/10 від 31.10.2018 року (далі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, постачальник зобов`язався поставити покупцю товар, зазначений в специфікації, що додається до Договору і є його невід`ємною частиною, а покупець - прийняти і оплатити товар на умовах Договору.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що постачальник передає покупцю товар у кількості, визначеному додатками до Договору. Загальна кількість товару за Договором визначається кількістю товару, зазначеного в додатку до Договору.

Згідно з пунктом 3.1 Договору сторони домовилися, що постачальник поставляє Покупцю товар за ціною та місцем поставки, зазначеними в додатку до даного Договору.

Додатком №1 від 31.10.2018 до Договору передбачено, що відповідач мав поставити аміачну селітру біг-бег Казахстан 34, 4 в кількості 130, 0 тон, на загальну вартість 1 215 240, 00грн у господарство покупця за адресою: с. Побережка, Богуславський район, Київська область. Строк поставки товару: до 30-го листопада 2018 року.

Відповідно до пункту 3 додатку до Договору, передоплата у розмірі 400 000, 00грн здійснюється покупцем протягом одного банківського дня з дати підписання Договору на підставі виставленого рахунку-фактури шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Залишок коштів перераховується покупцем в день відвантаження товару на підставі видаткових накладних. Право власності на товар переходить покупцю після перерахунку залишку коштів на розрахунковий рахунок постачальника в десятиденний строк.

Положенням пункту 5.3 Договору встановлено, що факт передачі товару покупцю виникає в момент прийняття товару та підтверджується видатковою накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін та отримання довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до пункту 3 додатку до Договору позивач вніс на рахунок відповідача передоплату за товар в розмірі 400 000, 00грн. Залишок коштів мав бути перерахований покупцем в день відвантаження товару на підставі видаткових накладних.

Однак, в обумовлені Договором строки постачальник до господарства покупця товар не поставив, і в подальшому поставки товару не було взагалі.

Сплачену передплату за товар в розмірі 400 000, 00грн відповідачем було повернуто позивачу 23.04.2019 після звернення Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" про повернення сплаченої передоплати.

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що за порушення строків поставки постачальник сплачує неустойку у розмірі 20% від суми недопоставленого товару за кожний день прострочення.

Зважаючи на те, що сума неустойки має значний розмір, враховуючи загальну суму договору - 1 215 240, 00грн, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" 1 215 240, 00грн неустойки, яку розраховано з урахуванням пункту 6.2. Договору.

Апеляційним господарським судом встановлено, що згідно пункту 8.5 Договору, Договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими особами обох сторін і діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань. Після закінчення терміну дії цього Договору, Договір може бути пролонгований за домовленістю сторін строком на один рік.

У пункті 8.2 Договору сторони визначили, що будь-які доповнення, зміни Договору або додатки до Договору вважаються дійсними лише у разі їх підписання обома сторонами.

Договір підписано сторонами та скріплено печатками, сторонами не надано доказів його розірвання або визнання недійсним, отже, Договір вважається дійсним і є обов`язковим для сторін.

Зазначене учасниками справи не спростовується.

Відповідач визнає, що товар на виконання взятих зобов`язань за Договором поставлений ним не був, не лише у встановлені Договором строки, а й взагалі. Жодних пояснень і обґрунтувань причин, за яких товар поставлений позивачу не був, відповідач суду не навів, як і не надав доказів наявності обставин, які унеможливлювали це здійснити на передбачених Договором умовах.

В силу статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Докази подаються учасниками справи.

Відтак, суд апеляційної інстанції виходить із того, що відповідачем було допущено порушення умов Договору щодо поставки позивачу товару у встановлений Договором строк, отже умови договору щодо цього виконані відповідачем не були, що ним визнається.

За змістом частини 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 28.11.2019 представник відповідача не заперечував щодо обставин непоставки відповідачем товару позивачу, однак, вважає, що причини, з яких товар поставлений не був, не має значення для справи.

Як вбачається з пункту 3.1 Договору, сторони домовилися, що постачальник мав поставити покупцю товар за ціною та місцем поставки, зазначеними в додатку до Договору до 30.11.2018.

Відповідальність відповідача за порушення строків поставки товару встановлено пунктом 6.2 Договору.

А саме, пунктом 6.2 Договору передбачено, що за порушення строків поставки постачальник сплачує неустойку у розмірі 20% від суми недопоставленого товару за кожний день прострочення.

Суд апеляційної інстанції враховує доводи апелянта, що прострочення строків поставки товару почалося з 01.12.2018, та починаючи з цієї дати позивачем нараховано неустойку у розмірі 1 215 240,00грн протягом 5 днів, зважаючи на те, що сума неустойки має значний розмір і враховуючи загальну суму договору.

Відповідач не заперечує щодо пункту 6.2 Договору про обов`язок у разі порушення строку доставки сплатити неустойку у розмірі 20% від суми недопоставленого товару за кожен день прострочення.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд апеляційної інстанції виходить з такого.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти.

У відповідності із статтею 173 Господарського кодексу України та статтею 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт господарювання (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язків.

Положеннями статті 626 Цивільного кодексу України закріплено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Статтями 525, 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в силу наведених норм цивільного законодавства, відповідач, підписавши Договір, погодився з його умовами та зобов`язався їх виконувати, у тому числі, і нести відповідальність за порушення строків поставки товару відповідно до умов пункту 6.2 Договору.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Однак, у спірних правовідносинах відповідачем умови Договору щодо виконання зобов`язання у встановлений строк виконані не були.

За приписами статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушення зобов`язання відповідно до статті 218 Господарського кодексу України є підставою для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Згідно з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Однак, відповідач не надав суду жодних пояснень і доказів в обґрунтування, що невиконання умов Договору сталось внаслідок дії непереборної сили, що унеможливили належне виконання відповідачем зобов`язання за Договором.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як зазначено вище, пунктом 6.2 Договору сторони погодили, що у разі не поставки (недопоставки) продукції у вказані в додатку №1 до Договору строки, постачальник несе відповідальність у вигляді сплати покупцю неустойки у розмірі 20% за кожен день прострочення від вартості недопоставленого товару.

Пунктом 1.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 (із змінами і доповненнями) "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" роз`яснено, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Грошове зобов`язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

У спірних правовідносинах з боку відповідача має місце не грошове зобов`язання, оскільки відповідач мав зобов`язання перед позивачем вчинити певну дію - поставити товар, і сторони передбачили у Договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення постачальником виконання негрошового зобов`язання у відсотках від суми недопоставленого (непоставленого) товару за кожен день прострочення.

Зазначеного судом першої інстанції враховано не було, що призвело до неправильного застосування до спірних правовідносин норми матеріального права - статті 343 Господарського кодексу України (що врегульовує питання відповідальності за порушення строків розрахунків), якою передбачено, що пеня за прострочення платежу (тобто, виконання грошових зобов`язань) не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Положення даної норми матеріального права до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, а законодавством обмежень розміру стягнення неустойки за порушення стороною негрошового зобов`язання не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягненні пені лише у розмірі 5 992, 69грн з посиланням на частину 2 статті 343 Господарського кодексу України, яка стосується виключно грошових зобов`язань.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду доходить висновку, що позовна вимога про стягнення 1 215 240, 00грн неустойки є обґрунтованою, доведеною та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

З огляду на те, що місцевий господарський суд не забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин, що мають значення для розгляду справи, і не дослідив дійсну правову природу спірних правовідносин, зазначене призвело до неправильного застосування норм матеріального права і, як наслідок, суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог із розрахунку неустойки у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період 5 днів з 01.12.2018.

Відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого господарського суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" 1 209 247, 31грн неустойки і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 16.09.2019 у справі №922/2220/19 слід залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає таке.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства сплачено судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви у розмірі 18 228, 60грн (1, 5 відсотка ціни позову), а також 27 342, 90грн. за подання апеляційної скарги (150% * 18 228, 60грн).

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги і часткове скасування рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог із прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог, судові витрати позивача зі сплати судового збору за подання позовної заяви і апеляційної скарги підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у загальній сумі 45 571, 50грн.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що в силу частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Як встановлено місцевим господарським судом, між позивачем та адвокатом Чайкою О.В. укладено договір про надання правничої допомоги №71/19 від 05.07.2019.

Відповідно до пункту 1.2. договору про надання правничої допомоги, вартість послуг (перелічених в пункті 1.1. договору) становить 2 000, 00грн за одну годину роботи адвоката при вивченні конкретної процесуальної дії.

12.08.2019 між клієнтом та адвокатом підписано акт №71 приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правничої допомоги на суму 12 000, 00грн та звіт №71 про надання послуги по договору про надання правничої допомоги на суму 12 000, 00грн.

Кошти за надання правової допомоги були сплачені адвокату у повному обсязі у розмірі 12 000, 00грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №71 від 12.08.2019.

Апеляційний господарський суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 12 000, 00грн.

Керуючись ст. ст. 256, 269, 270, 273, п. 2 ч. 1 ст. 275, п. 1, 4 ч. 1 ст. 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 16.09.2019 у справі №922/2220/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" 1 209 247, 31грн неустойки скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Господарського суду Харківської області від 16.09.2019 у справі №922/2220/19 залишити без змін.

Викласти резолютивну частину рішення в такій редакції:

"Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Азотфострейд" (, адреса: 61057, м. Харків, вул. Римарська, 16, кв.13) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Добробут Плюс" (, адреса: 09732, Київська обл., Богуславський район, село Побережка, вул. Ярослава Мудрого, будинок 53) 1 215 240, 00грн неустойки за договором поставки №31/10 від 31.10.2018, 45 571, 50грн судового збору за подання позовної заяви і апеляційної скарги, 12 000, 00грн витрат на професійну правничу допомогу".

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття; порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 06.12.2019

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя Т.Д. Геза

Суддя О.В. Плахов