ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

"05" грудня 2019 р.м.ХарківСправа № 922/2846/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 , с. Руська-Лозова
до Спільного підприємства "Радміртех" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, м. Харків
про стягнення 9 769 579,65 грн
за участю представників:

позивача - не з`явився

відповідача - Ободовської Н.С. (ордер №002435 від 24.09.2019р.)

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою у якій просить суд стягнути з Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - Відповідач) заборгованість по дивідендах в розмірі 9 769 579,65 грн.

Ухвалою суду від 05 вересня 2019 року позовну заяву Фізичної особа ОСОБА_1 про стягнення з Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю заборгованості по дивідендах в розмірі 9 769 579,65 грн. залишено без руху.

Щодо клопотання Позивача про зменшення суми судового збору в частині зменшення розмір судового збору до 7280,00 грн. було задоволено, а в частині звільнення Позивача від сплати судового збору відмовлено.

Також надано Позивачу строк 10 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків щодо надання доказів сплати судового збору за подання данного позову у розмірі - 7280,00 грн.

11 вересня 2019 року на адресу суду від Позивача надійшла заява про усунення недоліків разом з яким надано до суду квитанцію №0.0..1 від 11.09.2019р. щодо сплати судового збору у розмірі 7280,00 грн.

Ухвалою суду від 11 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого засідання на "24" вересня 2019 р. о 10:00.

Представником Позивача подано заяву (вх. № 22593 від 23.09.2019р.) про залишення позову без розгляду.

23.09.2019 р. представником Відповідача надано до суду відзив на позовну заяву (вх. №22724).

Ухвалами суду від 24.09.2019 р., 03.10.2019 р., 05.11.2019 р. та 19.11.2019 р. повідомлено сторін про наступні підготовчі засідання, які отримані сторонами.

У підготовче засідання 22.10.2019 р. представник Позивача не з`явився. У наданому 22.10.2019 р. письмовому поясненні (вх. №25253) просить суд задовольнити заяву (вх. № 22593 від 23.09.2019 р.) про залишення позову без розгляду, обґрунтовуючи неможливістю уповноваженого представника бути у судовому засіданні призначеному на 22.10.2019 р., а також, що право позивача на подання заяви про залишення позову без розгляду є безумовним та не обмеженим в його реалізації та не потребує додаткового обґрунтування.

Ухвалою суду від 22.10.2019 р. відмовлено у задоволенні заяви (вх. № 22593 від 23.09.2019 р.) представника Позивача про залишення позову без розгляду, з підстав не вмотивованості заявником причини щодо задоволення судом такої заяви.

У судові засідання 05.11.2019 р., 19.11.2019 р. та 05.12. 2019 р. представник Позивача не з`явився.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з огляду на таке.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12 квітня 2017 року загальними зборами Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю прийнято рішення про розподіл прибутку за 2016 рік, затверджено розмір дивідендів за 2016 рік, прийнято рішення про строк та порядок виплати дивідендів за 2016 рік, питання преміювання.

Відповідно до Протоколу № 2 від 12 квітня 2017 року загальними зборами Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, зокрема, вирішено здійснити нарахування та виплату дивiдендiв за 2016 рiк в сумi 12 000 000,00 коп. (дванадцять мiльйонiв гривень 00 коп.). Виплату дивiдендiв за 2016 рiк в загальнiй сумi 12 000 000,00 коп. (дванадцять мiльйонiв гривень) 00 коп. здiйснювати з 12 квiтня по 30 червня 2016 року учасникам товариства - резидентам України (фiзичним особам) у нацiональнiй валютi - гривнi, а учасникам товариства - нерезидентам (юридичним особам) в iноземнiй валютi (доларах США, євро) або в нацiональнiй валютi - гривнi за зверненням такого учасника. Виплата дивiдендiв учасникам товариства-нерезидентам (юридичним особам) в iноземнiй валютi здійснюються за офiцiйним курсом НБУ на день фактичної сплати дивiдендiв. Виплата дивiдендiв учасникам товариства-нерезидентам (фiзичним та юридичним особам) здiйснюється на рахунки, що наданi такими акцiонерами. Виплата дивiдендiв учасникам товариства-резидентам України (фiзичним та юридичним особам) здiйснюється на рахунки, що наданi такими учасниками, або поштовим переказом.

Окрім того, позивач вказує, що частина дивідендів у розмірі 2 000 000 грн. вже була перерахована позивачу на банківський рахунок 12.04.2017 р.

Суд дійшов висновку, що в Протоколі № 2 від 12 квітня 2017 року загальних зборів Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю помилково визначено строк виплати дивідендів в період з 12 квiтня по 30 червня 2016 року. Оскільки вирішувалося питання про нарахування та виплату дивідендів саме за 2016 рiк, загальні збори проведені 12 квітня 2017 року, а також з огляду на пояснення представника відповідача, суд дійшов висновку, що строк виплати дивідендів Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю за 2016 рік мав здійснюватися в період з 12 квiтня по 30 червня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України) корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

На момент проведення загальних зборів Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю діяли положення Закону України «Про господарські товариства» (далі - Закон), які підлягають застосуванню.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 10 Закону учасники товариства мають право брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив, що відсутні будь-які докази, які підтверджують, що на початок строку виплати дивідендів фізична особа ОСОБА_1 був учасником Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю.

Рішення загальних зборів учасників Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю від 12.04.2017 року було прийнято на момент, коли єдиним учасником СП «Радміртех» була компанія «МЕНЕДЖМЕНТ ОФ IНВЕСТМЕНТ КЕПIТАЛ ЛIМIТЕД», яка набула право на частку в розмірі 100% статутного капіталу СП «Радміртех», на підставі договору купівлі-продажу статутного капіталу Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю від 23.12.2016 року.

Відповідно на початок строку виплати дивідендів єдиним учасником Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, який має право претендувати на виплату дивідендів за 2016 рік була компанія «МЕНЕДЖМЕНТ ОФ IНВЕСТМЕНТ КЕПIТАЛ ЛIМIТЕД».

Суд встановив, що ОСОБА_1 на початок строку виплати дивідендів перебував на посаді генерального директора в Спільному підприємстві «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, що не передбачає наявності права на нарахування та виплати дивідендів, оскільки корпоративні права в Спільному підприємстві «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю у ОСОБА_1 відсутні з 23.12.2016 року.

Висновок експерта за результатами проведення економічної експертизи №5405 від 28.03.2019 р. не береться судом до уваги, оскільки відповідно до статті 98 ГПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, при цьому предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно з частиною 6 статті 99 ГПК України питання, які ставляться експерту, і його висновок з них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта. Натомість вирішення питань, які ставилися експерту в межах економічної експертизи №5405, виходять за межі спеціальних знань експерта та зачіпають питання права.

Відповідно до частини 3 статті 98 ГПК України визначено, що висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до статті 7-1 ЗУ «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

Суд зазначає, що зазначена експертиза не проводилася на замовлення учасника цієї справи, а також її не було призначено судом у справі № 922/2846/19.

За приписами ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В ст. 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Приписами ч.2 вказаної статті передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадку, зокрема у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, у тому числі учасником, який вибув, пов`язані із створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадку, зокрема справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Як правило, протокол загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю є актом ненормативного характеру (індивідуальний акт), тобто документ, що породжує певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Відтак, Протокол № 2 від 12 квітня 2017 року загальних зборів Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю є лише фіксацією рішення про нарахування та виплату дивiдендiв за 2016 рiк учасникам товариства, відповідно він ніяким чином не встановлює для позивача будь-яких прав, які могли б бути порушені відповідачем. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 12.09.2011р. №6-25цс11 та від 30.05.2012р. № 6-3765вов09.

При цьому суд зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема правову позицію у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2018р. у справі № 800/559/17, від 03.04.2018р. у справі № 9901/152/18 та від 30.05.2018р. у справі № 9901/497/18.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Окрім того, аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії Касаційного цивільного суду у постановах від 20.03.2019р. у справі № 273/1604/15-ц, від 10.04.2019р. у справі №641/5328/16-ц, від 17.04.2019р. у справі №757/3567/16-ц, від 24.04.2019р. у справі №537/3664/17 та від 15.05.2019р. у справі №583/1694/15-ц.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Відтак підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою закриття провадження по справі.

Суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявність порушеного права, оскільки відсутні підстави для нарахування та виплати дивідендів за 2016 рік ОСОБА_1 на підставі Протокол № 2 від 12 квітня 2017 року загальних зборів учасників Спільного підприємства «Радміртех» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою закриття провадження по справі

Суд роз`яснює сторонам, що згідно ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Згідно частини 4 статті 231 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, які визначено цією статтею і перелік яких є вичерпним. Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, враховуючи закриття провадження у справі сплачена сума судового збору може бути повернута за письмовим клопотанням особи, яка його сплатила.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 130, 231, 232, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі №922/2846/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена, в порядку ст.ст. 255 - 257 ГПК України до Східного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання ухвали, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п. 17 Перехідних положень ГПК України.

Ухвала підписана 09 грудня 2019 року.

Суддя І.П. Жигалкін