ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2019 р. Справа№ 910/9813/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Чорногуза М.Г.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Барабаш В.В. за довіреністю від 03.12.2019;

від відповідача: Становова Ю.В. за довіреністю від 09.11.2019;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.10.2019 (повний текст складено 11.10.2019)

у справі №910/9813/19 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "БМЗ""

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 20 388 577,02 грн.,

УСТАНОВИВ:

У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "БМЗ"" (далі - позивач) звернулось у господарський суд міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 20 388 577,02 грн., у тому числі: 18 553 308,18 грн. - основного боргу, 1 188 342,01 грн - пені, 201 426,77 грн - 3% річних, 445 500,06 грн - інфляційних втрат коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань в частині оплати за поставлений товар відповідно до договорів поставки №ЦЗВ-01-01218-01 від 04.06.2018, №ЦЗВ-01-01818-01 від 13.06.2018, №ЦЗВ-01-02618-01 від 26.06.2018, №ЦЗВ-01-05918-01 від 13.11.2018.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги в частині основного боргу визнав, вказав, що ним вчиняються дії зі сплати боргу, тому, посилаючись на те, що строк прострочення оплати за вказаними договорами є незначним, просив суд застосувати норми чинного законодавства щодо зменшення відповідальності у зв`язку з простроченням оплати.

У процесі розгляду справи позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої, у зв`язку з оплатою відповідачем основної суми боргу, позивач просив стягнути з відповідача 1188342,01 грн - пені, 201426,77 грн - 3% річних та 445 500,06 грн - інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

З Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Акціонерного товариства "Українська залізниця" стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "БМЗ"" - 1 186 296 грн. 49 коп. - пені, 324 475 грн. 87 коп. - інфляційних втрат коштів, 201 426 грн. 77 коп. - 3% річних.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у позові повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки сума основної заборгованості сплачена повністю; позивач на надав доказів завдання йому шкоди несвоєчасною оплатою; відповідач є стратегічно важливим підприємством і має недофінансування, тому у даній справі наявні підстави для зменшення розміру штрафних санкцій.

Позивач, у відзиві на апеляційну скаргу, заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що відповідач порушив встановлені договорами строки оплати, що, враховуючи значні суми поставок, приносило позивачу великі збитки, у зв`язку із чим він змушений був брати зворотну фінансову допомогу; позивач в порядку досудового врегулювання направляв відповідачу претензії по кожному договору, однак, відповідач на них не відповідав, на дату подання позову борг склав 18 553 308,18 грн. і лише після відкриття провадження відповідач почав сплачувати заборгованість; згідно загальнодоступної інформації відповідач у 2018 році сплатив 20 млрд грн. податків та є прибутковим підприємством, що спростовує доводи про недофінансування; зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат взагалі не передбачено чинним законодавством.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечила проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між Філією "Центр забезпечення виробництва" акціонерного товариства "Українська залізниця", як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "БМЗ", як постачальником, були укладені договори поставки, а саме: договір поставки № ЦЗВ-01-01218-01 від 04.06.2018; договір поставки № ЦЗВ-01-01818-01 від 13.06.2018; договір поставки № ЦЗВ-01-02618-01 від 26.06.2018; договір поставки №ЦЗВ-01-05918-01 від 13.11.2018.

Умови вказаних договорів щодо порядку розрахунків, умов і термінів постачання, передачі і приймання продукції, майнової відповідальності та інші умови - ідентичні.

Так, згідно з п. 1.1 вказаних договорів постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені у договорі.

Відповідно до п. 5.2 договорів поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції. Відповідальність за достовірність інформації, яка вказується у рознарядці, несе замовник. Рознарядка надається постачальнику в оригіналі шляхом направлення засобами поштового зв`язку (Укрпошта) цінного листа з описом вкладення та/або направлення сканкопії рознарядки електронним листом із застосуванням електронної пошти. Сторони погоджують, що рознарядка вважається отриманою постачальником з дня її відправлення замовником засобами поштового зв`язку (Укрпошта) та/або електронною поштою (E-mail). Кожна партія продукції постачається протягом 30 календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці.

Відповідно до п. 5.3 договорів датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції замовником у відділі матеріальних ресурсів м.Фастів філії "ЦЗВ" ПАТ "Укрзалізниця", Київська обл., м. Фастів, вул.Шевченко, 48, що підтверджується належно оформленою видатковою накладною, довіреністю або Актом прийому-передачі.

Пунктом 6.1 договорів передбачено, що оплата за кожну партію поставленої продукції по договору повинна проводитись замовником протягом 10-ти (десяти) банківських днів з дати оформлення та реєстрації податкової накладної, у відповідності до вимог чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на поставлену партію продукції, обумовлену згідно з п. 5.2 договору.

Згідно п. 6.2 договорів датою оплати вважається дата відправлення коштів замовником за банківськими реквізитами постачальника.

Пунктом 10.6 договорів передбачено, що у разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення.

На виконання умов вказаних вище договорів у період з 12.12.2018 по 26.04.2019 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 30 754 742,10 грн.

Проте, в порушення умов договорів, відповідач за поставлений товар розраховувався з порушенням строків, передбачених в п. 6.1 договорів, що підтверджується платіжними дорученнями та не заперечується відповідачем.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями щодо погашення заборгованості за договорами поставки № ЦЗВ-01-01218-01 від 04.06.2018, № ЦЗВ-01-01818-01 від 13.06.2018, № ЦЗВ-01-02618-01 від 26.06.2018, № ЦЗВ-01-05918-01 від 13.11.2018. Проте відповідач відповіді на претензії не надавав, борг не сплатив і станом на 19.07.2019 заборгованість становила 18 553 308,18 грн., що визнається відповідачем.

У зв`язку із наведеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 18 553 308,18 грн. основного боргу, а також застосувати наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та стягнути 1 188 342,01 грн. пені, 201 426,77 грн. 3% річних, 445 500,06 грн. інфляційних втрат коштів.

Проте, під час розгляду справи відповідач сплатив суму основного боргу, у зв`язку із чим позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути пеню, 3% річних та інфляційні втрати коштів.

За наслідками розгляду спору суд першої інстанції прийшов до висновку щодо наявності підстав для стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат коштів, однак, встановив помилки у розрахунках, у зв`язку із чим задовольнив позовні вимоги частково. Також прийшов до висновку щодо відсутності підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Права та обов`язки сторін у даній справі виникли на підставі договорів поставки №ЦЗВ-01-01218-01 від 04.06.2018, №ЦЗВ-01-01818-01 від 13.06.2018, №ЦЗВ-01-02618-01 від 26.06.2018, №ЦЗВ-01-05918-01 від 13.11.2018.

Договори укладені належним чином, підписані повноважними особами, у встановленому порядку не визнані недійсними, отже, були обов`язковими для сторін.

Статтею 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка кореспондується з положеннями ст. 712 ЦК України, встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Доказами, наявними у матеріалах справи, зокрема, підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару. Відповідачем факт отримання товару не заперечується.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач оплачував товар з порушенням встановлених договорами строків і повністю оплатив товар лише після подання позову до суду.

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога щодо стягнення пені, процентів річних та інфляційних втрат коштів, нарахованих у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем обов`язку з оплати поставленого товар, є підстави для застосування встановленої договорами та законодавством відповідальності.

Так, відповідно до п. 10.6 вищевказаних договорів, у разі несвоєчасної оплати за поставлену продукцію замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченої продукції за кожен день прострочення.

На підставі вказаних положень договорів позивачем нараховані відповідачу 1 188 342,01 грн. пені, однак суд першої інстанції вірно встановив, що обґрунтованою є сума пені у розмірі 1 186 296,49 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання протягом 6 місяців згідно кожного рахунку, відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, а тому ця вимога підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач просив суд стягнути з відповідача 201 426,77 грн. - 3% річних та 445 500,06 грн. інфляційних втрат коштів. Перевіривши розрахунок, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок 3% річних зроблений вірно, а у розрахунку інфляційних відшкодувань допущено помилку, тому інфляційні втрати коштів підлягають стягненню в розмірі 324 475,87 грн. і в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У процесі розгляду справи судом першої інстанції відповідач у відзиві на позовну заяву заявив клопотання про відмову у позові в частині стягнення пені, процентів річних та інфляційних втрат коштів, з посиланням на норми ст.551 ЦК України та ст. 233 ГК України, вказуючи на недофінансування, необхідність оновлення парку вагонів та вжиття заходів до сплати основного боргу.

Статтею 233 ГК України передбачене право суду зменшити розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 Цивільного кодексу України).

При цьому правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Аналогічна правова позиція щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладена у постановах Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі № 916/2268/18, від 04.05.2018 року у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 року у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 року у справі №904/4071/18.

Оцінивши докази у справі у їх сукупності, апеляційний господарський суд встановив, що станом на час звернення до суду у відповідача перед позивачем була наявна значна сума заборгованості, а відповідачем не доведено наявності виняткових обставин, які б були підставою для зменшення неустойки, а тому суд першої інстанції дійшов юридично правильного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій (пені).

Крім цього, зазначені норми передбачають зменшення неустойки (штрафу, пені), у той же час як відповідач, посилаючись на ст.551 ЦК України та ст. 233 ГК України, просить взагалі відмовити у стягненні як пені, яка є неустойкою, так і процентів річних та інфляційних втрат коштів, які не є неустойкою і зменшення яких чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05.12.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді М.Г. Чорногуз

Г.А. Кравчук