ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"20" листопада 2019 р. Справа № 911/1891/19

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В.

за участю секретаря судового засідання Бондаренко О.М., дослідивши матеріали справи

За позовом Фізичної особи-підприємця Гамової-Постернак Льолі Михайлівни

до Білоцерківської міської ради Київської області

про скасування рішень та зобов`язання вчинити дії

Учасники судового процесу:

від позивача: Зарубін О.О.;

від відповідача: Корнієнко І.М.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Гамова-Постернак Льоля Михайлівна звернулася до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Білоцерківської міської ради Київської області з вимогами, відповідно до яких просить суд :

- визнати протиправними та скасувати рішення Білоцерківської міської ради від 27.12.2018 року № 3216-63-VIІ про відсутність намірів щодо поновлення договору оренди земельної ділянки від 14.11.2013 року № 119 та від 25.04.2019 року № 3748-70-VII про відмову у поновленні договору оренди землі;

- зобов`язати Білоцерківську міську раду розглянути мою заяву від 14.03.2019 року № 1660 про поновлення договору оренди земельної ділянки від 14.11.2013 року № 119, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як інше речове право 18 липня 2014 року за № 6442660, в установленому порядку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. За твердженнями позивача, прийняті оскаржувані рішення відповідача були зумовлені, раніше прийнятим, рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 07.09.2017 №1127-35-VII "Про проведення реконструкції площі по вул. Героїв Небесної Сотні (між вул. Театральною та вул. Северина Наливайка) в м. Біла Церква зі спорудженнями пам`ятника на честь борців за волю та незалежність України". При цьому, позивач вважає, що останнє було прийнято відповідачем із перевищенням повноважень, а також порушенням процедури погодження з Антимонопольним комітетом України(його територіальним відділенням). З огляду на викладене, позивач стверджує, що вищенаведені рішення відповідача порушують конституційне право позивача на підприємницьку діяльність та переважне право на укладання договору оренди землі на новий строк.

Ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/1891/19 від 06.08.2019 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Гамової-Постернак Льолі Михайлівни залишено без руху.

12.08.2019 від Фізичної особи-підприємця Гамової-Постернак Льолі Михайлівни надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 06.08.2018.

Ухвалою суду від 19.08.2019 було відкрито провадження у справі № 911/1891/19 та призначено підготовче засідання на 04.09.2019, запропоновано відповідачу у строк протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позов у порядку, передбаченому статтею 178 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; докази направлення відзиву позивачу.

04.09.2019 відповідачем подано до канцелярії суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі.

04.09.2019 в судовому засіданні представником позивача подано додаткові матеріали по справі

В судовому засіданні 04.09.2019 судом оголошено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 09.10.2019, яка занесена до протоколу судового засідання.

09.10.2019 відповідачем подано до канцелярії суду відповідь на відзив на позовну заяву із спростуванням обставин, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні 04.09.2019 судом оголошено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання на 17.10.2019, яка занесена до протоколу судового засідання.

17.10.2019 представник відповідача подав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, яке судом розглянуто та задоволено.

17.10.2019 в судовому засіданні, з урахуванням закінчення строку проведення підготовчого провадження, а також, встановлення всіх обставин справи, судом оголошено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.11.2019, яка занесена до протоколу судового засідання.

05.11.2019 позивачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 07.11.2019 представник позивача не з`явився.

В судовому засіданні 07.11.2019 судом оголошено ухвалу про відкладення судового засідання на 20.11.2019, яка занесена до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення позивача про дату судового засідання, 11.11.2019 судом складено ухвалу-повідомлення, яку направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження позивача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвалою суду від 20.11.2019 судом виправлено описку, допущену в ухвалі-повідомленні від 11.11.2019.

20.11.2019 в судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких просив суд позовні вимоги задовольнити повністю, обґрунтовуючи це наступним.

За твердженням позивача, прийнятими відповідачем оскаржуваними рішеннями, порушено Закон України «Про антимонопольний комітет України», що фактичного призвело до усування Фізичної особи-підприємця Гамової-Постернак Льолі Михайлівни з ринку транспортних послуг, що, в свою чергу, призвело до порушення конституційного права позивача на підприємницьку діяльність, а також, на переважне право позивача на продовження дії договору оренди земельної ділянки.

В свою чергу, представником відповідача в судовому засіданні 20.11.2019 надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких останній проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на наступне.

Відповідачем наголошено, що договір оренди землі № 119 від 14.11.2013 був укладений на визначений термін, строком дії до 17.07.2019. Відповідачем було дотримано, визначений законодавством України, порядок повідомлення орендаря щодо відсутності намірів у продовженні його дії, і, в свою чергу, фактично за 2,5 місяців до закінчення дії договору, повідомлено позивача, шляхом прийняття рішення, про відмову у поновленні дії договору оренди землі. При цьому, в даному випадку, відповідач скористався своїм правом володіння, користування та розпорядження майном, встановленим законом. Крім того, відповідач стверджує, що спірна земельна ділянка має історичне значення для міста, а тому, з метою збереження історичної цінності центру міста, на місцевому рівні і було прийнято рішення про реконструкцію і спорудження пам`ятного знаку на спірній земельній ділянці.

Приймаючи до уваги, що сторони скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 20.11.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області, -

ВСТАНОВИВ:

14.11.2013 між Білоцерківською міською радою Київської області (далі - орендодавець, відповідач) та Фізичною особою-підприємец Гамовою-Постернак Льолею Михайлівною (далі - орендар, позивач) укладено договір оренди землі № 119, зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 6442660 (надалі - договір). Пунктами 1 та 2 зазначеного правочину сторони узгодили, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під розміщення автостоянки, яка знаходиться: м. Біла Церква, по вулиці Гординського. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,2328 га.

Відповідно до пункту 9 договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 945 703,44 грн. * 3% = 28 371,10 грн.

Умовами п. п. 15, 16 договору передбачено, що цільове призначення земельної ділянки - Землі житлової та громадської забудови. Функціональне використання земельної ділянки - Землі транспорту, зв`язку (автостоянка).

Відповідно до аб. 1 п. 18 та п. 20 договору, передача земельної ділянки в оренду здійснюється згідно з розробленням проекту відведення земельної ділянки або технічної документації. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у місячний строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі.

Судом встановлено, що відповідачем, на виконання умов договору, 14.11.2013 було передано, а позивачем прийнято у користування об`єкт договору оренди землі - земельну ділянку, яка знаходиться: м. Біла Церква, по вулиці Гординського, загальною площею 0,2328 га.

Договір укладено на термін 5 (п`ять) років. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії цього договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8 договору).

Як встановлено судом та наголошується позивачем, 27.12.2018 Білоцерківською міською радою Київської області було прийнято рішення за № 3216-63-VII, яким вирішено наступне: «Повідомити Фізичну особу-підприємця Гамову-Постернак Льолю Михайлівну - орендаря земельної ділянки за адресою: вулиця Героїв Небесної Сотні (бувша вулиця Городинського) в м. Біла Церква площею 0,2328 га з цільовим призначенням 12.08. Для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій (вид використання - під розміщення автостоянки) та кадастровим номером :04:008:0080 про відсутність намірів орендодавця - Білоцерківської міської ради щодо поновлення договору оренди землі від 14 листопада 2013 року № 119, який укладений терміном на 5 років та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме манно, як інше речове право 18 липня 2014 року за №6442660. Повідомити орендаря земельної ділянки Фізичну особу-підприємця Гамову-Постернак Льолю Михайлівну, що термін дії договору оренди землі від 14 листопада 2013 року №119, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме манно, як інше речове право 18 липня 2014 року за №6442660 закінчується 17 липня 2019 року. Фізичній особі-підприємцю Гамовій-Постернак Льолі Михайлівні протягом 14 календарних днів з дня закінчення терміну дії договору оренди забезпечити виконання п. 21 договору оренди землі від 14 листопада 2013 року №119 відповідно до ст.34 Закону України «ІІро оренду землі».

В свою чергу, Фізична особа-підприємець Гамова-Постернак Льоля Михайлівна, після прийнятті відповідачем вищезазначеного рішення, 14.03.2019 звернулась до відповідача із заявою № 1660 про поновлення договору оренди земельної ділянки від 14.11.2013 № 119.».

25.04.2019, розглянувши подану заяву позивача № 1660 від 14.03.2019, Білоцерківською міською радою Київської області було прийнято рішення за № 3748-70-VII, яким вирішено наступне: «Відмовити в поновленні договору оренди землі від 14 листопада 2013 року №119, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме манно, як інше речове право 18 липня 2014 року за №6442660 фізичній особі - підприємцю Гамовій-Постернак Льолі Михайлівні цільовим призначенням 12.08. Для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій (вид використання - під розміщення автостоянки) за адресою: вулиця Героїв Небесної Сотні (бувша вулиця Городинського) площею 0,2328 га (з них під проїздами, проходами та площадками - 0,2328 га), за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква, кадастровим номером :04:008:0080, відповідно до вимог ст. 31, 33 Закону України «Про оренду землі» та рішення Білоцерківської міської ради від 27 грудня 2018 № 3216-63-VII «Про відсутність намірів орендодавця - Білоцерківської міської ради щодо поновлення договору оренди землі від 14 листопада 2013 року № 119 з фізичною особою - підприємцем Гамовою-Постернак Льолею Михайлівною». Фізичній особі-підприємцю Гамовій-Постернак Льолі Михайлівні протягом 14 календарних днів з дня закінчення терміну дії договору оренди забезпечити виконання п. 21 договору оренди землі від 14 листопада 2013 року №119 відповідно до ст.34 Закону України «ІІро оренду землі».».

Відповідно до ч.1 п. 35 та п. 21 договору, дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він її одержав в оренду.

У відповідності до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди землі від 14.11.2013, як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пунктах 1-10 ч. 2 ст. 16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно ст. 20 Господарського кодексу України, Держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України та частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту г) частини 3 статті 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 7 Конституції України, в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно із ч. 2 ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Частиною 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Рішення ради приймається відкритим (у тому числі поіменним) або таємним голосуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Суд зазначає, що предметом спору у цій справі є рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27.12.2018 за № 3216-63-VII «Про відсутність намірів орендодавця - Білоцерківської міської ради щодо поновлення договору оренди землі від 14 листопада 2013 року № 119 з фізичною особою - підприємцем Гамовою-Постернак Льолею Михайлівною», а також рішення від 25.04.2019 № 3748-70-VII «Про розгляд заяви щодо поновлення договори оренди землі фізичній особі - підприємцю Гамовій-Постернак Льолі Михайлівні», яким відмовлено позивачу у поновленні спірного договору.

Предметом доказування у справі є питання чи порушено вказаними рішеннями ради права та інтереси позивача - Фізичної особи - підприємця Гамової-Постернак Льолі Михайлівні, як орендаря земельної ділянки з кадастровим номером :04:008:0080, площею 0,2328 га.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про оренду землі», встановлено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. При цьому, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно приписів статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно зі ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Зі змісту ч.1 ст.124 Земельного кодексу України вбачається, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.777 ЦК України, наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Згідно з ч. 1 ст. 285 ГК України, орендар має переважне право перед іншими суб`єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Визначене, в ч. 1 ст. 285 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 777 Цивільного кодексу України, переважне право орендаря перед іншими особами, може бути застосоване лише: в разі наявності інших осіб, що мають намір взяти в оренду той самий предмет; і волі та бажання орендодавця передати даний предмет в оренду.

Аналогічно, переважне право стосовно оренди приватного майна може бути застосовне лише за наявності рівних умов для всіх претендентів на орендоване майно, оскільки, інакше, зазначене право орнедаря суперечило б праву та інтересу власника здати в оренду майно на більш сприятливих умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Вищевикладене та положення ч.1 ст.41 Конституції України, ч.ч.1,2 ст.319 Цивільного кодексу України свідчать, що право вибору власника здавати своє майно в оренду чи використовувати для власних потреб є повним, безумовним та необмеженим.

Разом з тим, за наявності наміру передати майно в оренду та наявності попереднього орендаря, який належно виконував свої обов`язки за договором оренди, за інших рівних умов право вибору орендодавцем орендаря прямо обмежено передбаченим ч.1 ст.285 Господарського кодексу України та ч.1 ст.777 Цивільного кодексу України переважним правом такого попереднього орендаря.

Дане обмеження узгоджується з загальним положенням ч.2 ст.319 Цивільного кодексу України, згідно якої власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, в окремих випадках розсуд власника може бути обмежений законом, як в даному випадку ч.1 ст.285 Господарського кодексу України та ч.1 ст.777 Цивільного кодексу України.

Таке нормативне обґрунтування наведене у постанові Верховного Суду від 18.01.2018 у справі № 910/12017/17.

При цьому, у цій же справі зазначено "суд враховує, що Верховним Судом України в постановах по справах №911/1707/15 (3-312гс16.doc) від 25 травня 2016 року, №6-219цс14 від 25 лютого 2015 року був зроблений правовий висновок, з яким повністю погоджується колегія суддів по даній справі, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди:

- із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

- у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб.

Баланс захисту прав орендодавця та орендаря в тому і полягає, що:

- власник-орендодавець захищений правом вибору, здавати або не здавати своє майно в оренду, та правом змінювати умови договору при його переукладенні на новий строк;

- орендар, який належно виконував свої обов`язки за договором оренди, захищений тим, що за прийнятності для нього нових умов, саме він має переважне право укладення нового договору перед будь-якими іншими особами".

В силу статей 31, 34 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. У разі припинення договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Тобто, законодавством не передбачено автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки, а реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки може бути реалізована за умови відсутності заперечень з боку орендодавця та за наявності позитивного рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Питання про поновлення договору оренди земельної ділянки є правом орендодавця, який висловив своє волевиявленні у рішення Білоцерківської міської ради від 27.12.2018 року № 3216-63-VIІ «Про відсутність намірів щодо поновлення договору оренди земельної ділянки від 14.11.2013 року № 119» та від 25.04.2019 року № 3748-70-VII «Про відмову у поновленні договору оренди землі», яким відмовлено у продовженні правовідносин з позивачем. При прийняті оскаржуваних рішень рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Отже, у зв`язку із фактичним закінченням строку дії договору, а також, відсутністю намірів орендодавця продовжувати договір оренди земельної ділянки, оскаржувані рішення ради, як власника земельної ділянки, прийняті в межах його повноважень, не порушують прав позивача, які передбачені сторонами у договорі оренди щодо строку користування земельною ділянкою.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, господарський суд встановив, що, переважне право орендаря припинене разом з закінченням терміну договору оренди, а рішення ради про відсутність наміру здавати в оренду спірну земельну ділянку, є передбаченим законодавством України правом орендодавця, яким і скористався відповідач, у зв`язку із чим, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, аргументи позивача щодо прийняття відповідачем рішення від 07.09.2017 №1127-35-VII "Про проведення реконструкції площі по вул. Героїв Небесної Сотні (між вул. Театральною та вул. Северина Наливайка) в м. Біла Церква зі спорудженнями пам`ятника на честь борців за волю та незалежність України" із перевищенням повноважень, а також, порушенням процедури погодження з Антимонопольним комітетом України (його територіальним відділенням), що на думку позивача, і призвело до прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, судом до уваги не приймаються, з огляду на те, що зазначені обґрунтування ні яким чином не спростовують висновків суду щодо законності та наявності у відповідача права щодо вільного володіння, розпорядження та користування спірною земельною ділянкою в частині прийнятті рішення щодо відсутності намірів щодо її подальшої здачі в оренду.

Одночасно, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу, що оскарження дій відповідача в частині прийняття ним, як суб`єктом владних повноважень, рішення від 07.09.2017 №1127-35-VII "Про проведення реконструкції площі по вул. Героїв Небесної Сотні (між вул. Театральною та вул. Северина Наливайка) в м. Біла Церква зі спорудженнями пам`ятника на честь борців за волю та незалежність України", має здійснюватися в окремому порядку, іншим способом, а також, до суду іншої юрисдикції.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Білоцерківської міської ради розглянути заяву позивача від 14.03.2019 року № 1660 про поновлення договору оренди земельної ділянки від 14.11.2013 року № 119, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як інше речове право 18 липня 2014 року за № 6442660, в установленому порядку, господарський суд зазначає наступне.

Враховуючи встановлені висновки суду про законність дій відповідача в частині винесення оскаржуваних рішень, в тому числі, і рішення від 25.04.2019 року № 3748-70-VII «Про відмову у поновленні договору оренди землі», яке було винесено щодо розгляду заяви позивача від 14.03.2019 року № 1660, тому у суду відсутні правові підстави для задоволення зазначеної вимоги.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

За таких обставин, виходячи з вищенаведеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо юридичної неспроможності та необґрунтованості позовних вимог Фізичної особи-підприємця Гамової-Постернак Льолі Михайлівни та відсутності підстав для їх задоволення.

Всі інші клопотання, заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, з урахуванням ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 02.12.2019.

Суддя Л.В. Сокуренко