РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.11.2019Справа № 910/4504/19
За позовом Установи "28 Управління начальника робіт" Міністерства оборони України

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Міністерство оборони України

за участю Військової прокуратури Центрального регіону України

про визнання договору недійсним та стягнення шкоди 345 970,42 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Секретар судового засідання Микитин О.В.

Представники учасників сторін:

від позивача Кириленко О.М.

від відповідача Маєвський С.В., Орлик А.О.

від третьої особи Бабін Д.А.

від прокуратури Лесько Г.Є.

В судовому засіданні 25.11.2019 на підставі ст. 240 ГПК України прийнято скорочене рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Установа " 28 Управління начальника робіт" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" про:

- визнання договору на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016, який укладений між Установою 28 Управління начальника робіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ИССО" недійсним;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" на користь Установи " 28 Управління начальника робіт" в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 345970,42 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність правових підстав для визнання договору на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016 недійсним як такого, що є фіктивним. Також позивач вказує на наявність правових підстав для відшкодування відповідачем збитків в сумі 291193,45 грн, які були сплачені на виконання спірного правочину, а також стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 54776,97 грн.

Ухвалою суду від 15.04.2019 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

22.04.2019 від позивача через канцелярію суду надійшов супровідний лист на виконання ухвали від 15.04.2019 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 07.05.2019 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 27.05.2019 та залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Міністерство оборони України.

22.05.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечував, посилаючись на ту обставину, що вчинення господарських операцій підтверджено належними та допустимими доказами, а позивач намагається шляхом пред`явлення позову уникнути виконання договірних зобов`язань. Крім того, відсутні обставини, які характеризують договір як фіктивний. Також відповідач вказує, що відсутність прибутку у позивача не є підставою для визнання правочину фіктивним. Відповідач вказує, що оскільки, майно було повернуто, а договір розірваний, то договір не може бути визнаний недійсним. Установа та державне підприємство не є тотожними поняттями, а тому норма ст. 73-1 ГК України не застосовується до правовідносин між сторонами. Оскільки, вимоги про визнання договору недійсним є безпідставними, то відсутні підстави для повернення отриманого за правочином.

27.05.2019 від третьої особи надійшли пояснення, в якому підтримала позовні вимоги з посиланням на ст. 73-1 ГК України, договір не відповідає інтересам держави та суспільства і наполягає, що частина техніки не належала на праві власності відповідачу, а тому не могла бути предметом оренди і відсутні правові підстави для нарахування орендної плати на вказану частину техніки.

27.05.2019 оголошено перерву в підготовчому засіданні на 01.07.2019.

30.05.2019 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач спростовував доводи відповідача та вказував, що розірвання договору, не перешкоджає визнанню його недійсним; не спростовано зловмисної домовленості сторін при укладенні договору; не перебування на обліку за відповідачем частини техніки має наслідком недійсність договору; техніка не використовувалась у господарських операціях позивача; акти наданих послуг суперечать вимогам закону; поширення на правовідносини сторін ст. 73-1 ГК України.

03.06.2019 відповідач подав заперечення на пояснення третьої особи, в яких спростовує доводи третьої особи.

Позивач через канцелярію суду 05.06.2019 подав клопотання про приєднання доказів.

01.07.2019 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 15.07.2019 та за заявою до участі у справі вступила Військова прокуратура Центрального регіону України.

12.07.2019 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів.

15.07.2019 представником відповідача подано заперечення на заяву військової прокуратури щодо вступу у справу.

В підготовчому засіданні 15.07.2019 прокуратурою подано пояснення.

15.07.2019 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 19.08.2019.

Ухвалою суду від 15.07.2019 продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів.

23.07.2019 через канцелярію суду відповідачем подано заперечення на пояснення військової прокуратури.

16.08.2019 військовою прокуратурою подано пояснення на заперечення ТОВ "ИССО".

19.08.2019 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 29.08.2019.

29.08.2019 в підготовчому засіданні оголошено перерву на 19.09.2019.

19.08.2019 від відповідача надійшло клопотання про повернення заяви військового прокурора Центрального регіону України про вступ у справу та виключення останніх зі складу учасників та представників у справі.

Вище зазначене клопотання представник відповідача підтримав в підготовчому засіданні 19.09.2019 та просив його задовольнити з тих підстав, що існує виключний перелік обставин коли прокуратура має право здійснювати представництво держави, а саме у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади.

На думку відповідача прокурор при подачі заяви про вступ до участі у справі не довів загрози порушення інтересів держави.

При вирішенні вищевказаного клопотання представник позивача, представник третьої особи та прокурор заперечували проти задоволення клопотання.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Суд протокольно відмовив в задоволенні клопотання відповідача про повернення заяви військового прокурора Центрального регіону України про вступ у справу та виключення останніх зі складу учасників та представників у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.10.2019.

В судовому засіданні 17.10.2019 оголошено перерву до 25.11.2019.

У судовому засіданні 25.11.2019 представники позивача та третьої особи позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні надав заперечення проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Прокуратурою підтримано позовні вимоги.

Відповідно до ст. 217 ГПК України про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами суд зазначає в протоколі судового засідання і переходить до судових дебатів.

В судових дебатах представник позивача та третьої особи підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечував.

Представник прокуратури позовні вимоги підтримав.

Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

03.10.2016 між Установою "28 управління начальника робіт" (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ИССО" (орендодавець) укладено договір оренди автомобілів та механізмів № б/н (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого орендодавець здає, а орендар приймає в строкове платне користування наступні автомобілі та механізми:

1. ГАЗ-2217-404, НОМЕР_1.

2. ГАЗ-33021, НОМЕР_2.

3. КамАЗ 54112 НОМЕР_3.

4. КамАЗ 55102 НОМЕР_4.

5. КамАЗ 55111 НОМЕР_5.

6. КЗАП 9385 НОМЕР_6 .

7. Шевролет Лачетті НОМЕР_7.

8. Шевролет Нива, НОМЕР_8.

9. Автокран МАЗ 5334 НОМЕР_9

10. Екскаватор ЕО2625

НОМЕР_10 11 . Шевролет Епіка, НОМЕР_11.

12. ГАЗ-3110-312 НОМЕР_12

13. ГАЗ-33021 НОМЕР_13

14. КамАЗ 55102 НОМЕР_14

15. КамАЗ 5410 НОМЕР_15

16. КЗАП 9385 НОМЕР_16

17. КамАЗ 55111 СБ92-В1 НОМЕР_17

18. Екскаватор ЕО4321 НОМЕР_18 .

За умовами пунктів 3.1, 3.2 Договору розмір орендної плати за 1 об`єкт в цілому складає 350,00 грн за 1 робочий день, в тому числі ПДВ. Орендна плата сплачується орендарем щомісяця в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця, не пізніше 10 числа кожного місяця, що слідує за звітним.

Згідно п. 4.1 договору орендовані автомобілі та механізми передаються орендарю протягом 3 днів з моменту підписання даного договору оренди. Передача машин і механізмів в оренду здійснюється по акту приймання-передачі.

Згідно абзацу 1 розділу 9 договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором оренди.

До матеріалів справи долучено доповнення від 01.11.2016 до договору оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016, згідно п. 1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне у користування наступні механізми: - екскаватор ЕО4121А; - бульдозер Т-130.

На виконання умов Договору сторонами складено акт від 03.10.2019 прийому-передачі автомобілів і механізмів, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування наступні автомобілі та механізми: 1. ГАЗ-2217-404, НОМЕР_1; 2. ГАЗ-33021, НОМЕР_2; 3. КамАЗ 54112 НОМЕР_3; 4. КамАЗ 55102 НОМЕР_4; 5. КамАЗ 55111 НОМЕР_5; 6. КЗАП 9385 НОМЕР_6 ; 7. Шевролет Лачетті НОМЕР_7; 8. Шевролет Нива, НОМЕР_8; 9. автокран МАЗ 5334 НОМЕР_9 ; 10. екскаватор ЕО2625 НОМЕР_10; 11. Шевролет Епіка, НОМЕР_11; 12. ГАЗ-3110-312 НОМЕР_12; 13. ГАЗ-33021 НОМЕР_13; 14. КамАЗ 55102 НОМЕР_14 ; 15. КамАЗ 5410 НОМЕР_15 ; 16. КЗАП 9385 НОМЕР_16 ; 17. КамАЗ 55111 СБ92-В1 НОМЕР_17 ; 18. Екскаватор ЕО4321 НОМЕР_18 . На виконання умов доповнення від 01.11.2016 до договору сторонами підписано акт № 2 від 01.11.2016, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв наступні автомобілі та механізми: - екскаватор ЕО4121А; - бульдозер Т-130. Акти підписані та скріплені печатками контрагентів.

Згідно з відповідними актами наданих послуг відповідачем надано позивачу послуги з оренди автомобілів, а саме: за червень 2017 року на суму 24000,00 грн (акт № 28 від 17.07.2017); за липень 2017 року на суму 25200,00 грн (акт № 29 від 31.07.2017); за серпень 2017 року на суму 26400,00 грн (акт № 34 від 31.08.2017); за вересень 2017 року на суму 25200,00 грн (акт № 38 від 29.09.2017).

01.11.2016 орендарем та орендодавцем підписано акт №3 повернення-передачі автомобілів і механізмів за договором оренди № б/н від 01.10.2016 - Шевролет Лачетті НОМЕР_7. 01.12.2016 сторонами підписано акт про повернення КамАЗ 55102 НОМЕР_4, переданого за договором оренди від 03.10.2016.

До матеріалів справи долучено акти надання послуг, підписані та скріплені печатками обох контрагентів на підтвердження вартості наданих послуг оренди за договором оренди від 03.10.2016: № 2 від 31.10.2016 на суму 126001,20 грн, № 6 від 30.11.2016 на суму 154001,76 грн, № 16 від 30.12.2016 на суму 146301,67 грн, № 2 від 31.01.2017 на суму 133001,52 грн, № 3 від 28.02.2017 на суму 133001,52 грн, № 6 від 31.03.2017 на суму 146301,67 грн, № 8 від 28.04.2017 на суму 126351,44 грн, № 15 від 31.05.2017 на суму 133001,52 грн.

Позивачем до матеріалів справи долучено платіжні доручення в підтвердження обставин щодо оплати позивачем вартості наданих послуг оренди: № 3954 від 31.03.2017 на суму 176917,53 грн (оплата за оренду автотранспорту по рахунку № 2 від 31.10.2016 та часткова оплата по рахунку № 6 від 30.11.2016), № 4225 від 30.06.2017 на суму 25000,00 грн (за послуги оренди автотранспорту за травень згідно рахунку № 12 від 31.05.2017), № 4302 від 28.07.2017 на суму 86275,92 грн (оренда автотранспорту по рахунку № 6 від 30.11.2016), № 4307 від 03.08.2017 на суму 3000,00 грн (оренда автотранспорту по рахунку № 6 від 30.11.2016). Згідно вказаних платіжних доручень було сплачено 291193,45 грн.

Згідно акту від 31.05.2017 приймання-передачі механізмів за договором оренди автомобілів і механізмів від 03.10.2016 орендар передав, а орендодавець прийняв наступні механізми: 1. ГАЗ-2217-404, НОМЕР_1; 2. ГАЗ-33021, НОМЕР_2; 3. КамАЗ 54112 НОМЕР_3; 4. КамАЗ 55102 НОМЕР_4; 5. КамАЗ 55111 НОМЕР_5; 6. КЗАП 9385 НОМЕР_6 ; 7. Шевролет Лачетті НОМЕР_7; 8. Шевролет Нива, НОМЕР_8; 9. автокран МАЗ 5334 НОМЕР_9 ; 10. екскаватор ЕО2625 НОМЕР_10; 11. Шевролет Епіка, НОМЕР_11; 12. ГАЗ-3110-312 НОМЕР_12; 13. ГАЗ-33021 НОМЕР_13; 14. КамАЗ 55102 НОМЕР_14; 15. КамАЗ 5410 НОМЕР_15 ; 16. КЗАП 9385 НОМЕР_16 ; 17. КамАЗ 55111 СБ92-В1 НОМЕР_17 ; 18. Екскаватор ЕО4321 НОМЕР_18 . Акт підписаний та скріплений печатками контрагентів.

Спір у справі виник у зв`язку наявністю, на думку позивача, правових підстав для визнання договору № б/н від 03.10.2016 недійсним як такого, що є фіктивним. Окрім того, позивач стверджує, що спірний правочин є господарським зобов`язанням, вчиненим із заінтересованістю, щодо якого застосуванню підлягають положення статті 73-1 Господарського кодексу України.

Третя особа - Міністерство оборони України також у своїх поясненнях посилалось як на підставу недійсності правочину його суперечність інтересам держави та суспільства, однак, оскільки ні в позовній заяві ні в інших заявах по суті спору, позивач на таку підставу недійсності не посилався, суд не досліджує спірний правочин на його суперечність інтересам держави та суспільства.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

При цьому, безпідставними є заперечення відповідача проти позову з тих підстав, що орендоване майно було повернуто, а договір розірвано.

Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову (п. п. 55, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на положення статті 234 Цивільного кодексу України, яка визначає правові наслідки фіктивного правочину.

Згідно з поясненнями позивача, договір № б/н на послуги з оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016 має ознаки фіктивності, оскільки у період його дії орендовані транспортні засоби в установі не використовувались та на позабалансовому рахунку не обліковувались. Фактично заправка та списання пально-мастильних матеріалів не здійснювались, шляхові листи не складались, тимчасові реєстраційні талони не видавались.

Суд зауважує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що майно не використовувалось позивачем у його господарській діяльності. Крім того, належне (не належне) ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності на підприємстві не є підставою для визнання правочину недійсним і не свідчить про його фіктивність.

Зважаючи на такі доводи позивача, господарський суд зазначає, що фактичні обставини справі не свідчать про фіктивність спірного правочину, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. (вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 № 369/11268/16-ц).

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

У постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14 викладено правовий висновок про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (див. постанову Верховного Суду від 15.03.2018 № 910/14757/17).

Судом встановлено, що на виконання умов спірного договору було складено акти від 03.10.2016, від 01.11.2016 прийому-передачі автомобілів і механізмів, підписаний з одного боку - т. в. о. начальника Установи " 28 управління начальника робіт" ОСОБА_4 та з іншого боку - генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" Орликом А.О.

В подальшому, складались акти надання послуг, які з боку орендаря, підписано т. в. о. начальника установи ОСОБА_4

Актом повернення-передачі автомобілів і механізмів від 31.05.2017, що підписано з одного боку - т. в. о. начальника Установи "28 управління начальника робіт ОСОБА_4 та з іншого боку - генеральним директором Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" Орликом А. О., зафіксовано факт повернення транспортних засобів з оренди.

Щодо зауважень позивача до змісту складених актів надання послуг господарський суд зазначає, що надані позивачем акти надання послуг відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", оскільки містять назву документа; дату його складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції (послуги з оренди автомобіля), одиницю виміру господарської операції (кількість машино-днів); посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підписи осіб, які підписали акти, скріплені печатками юридичних осіб.

Окрім того, судом враховано, що Положенням про Установу "28 управління начальника робіт", що затверджено наказом Міністерства оборони України № 506 від 15.10.2008 (далі - Положення), не передбачено заборони керівнику установи на укладення правочинів та розпорядження коштами установи.

Пунктом 6.6 Положення передбачено, що керівник установи несе повну відповідальність за стан та діяльність установи; діє без довіреності від імені установи; розпоряджається коштами та майном установи відповідно до чинного законодавства; укладає правочини, видає довіреності; несе відповідальність за формування та виконання щорічного фінансового плану; щорічно подає до органу управління майном звіт про виконання показників використання державного майна та прибутку; на час своєї відсутності в установі делегує свої повноваження особі, яка тимчасово виконує його обов`язки.

За висновками суду, доводи позивача про неправомірні дії колишнього керівництва установи, зокрема, щодо укладення та виконання колишніми т. в. о. начальника установи спірного договору з корисливих мотивів, підписання договору та актів зацікавленими особами (засновником ТОВ "ИССО" до 15.06.2016 була дружина колишнього начальника Установи "28 УНР" ОСОБА_2 , у подальшому дружина громадянина ОСОБА_3 , заступника начальника з капітального будівництва будівельно-монтажниого управління № 6 "28 УНР"), не свідчать про фіктивність правочину в розумінні норми статті 234 Цивільного кодексу України.

Позивачем не доведено наявності умислу обох сторін, зокрема відповідача, на вчинення фіктивного правочину, а також наявності у сторін свідомого наміру невиконання зобов`язань за договором. Як зазначалось судом вище, правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний у разі передання майна та сплати грошових коштів на виконання умов договору.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Домбо ОСОБА_6 проти Нідерландів" від 27.10.1993).

Частиною 3 статті 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч.2 ст.164 Господарського процесуального кодексу України). Відтак, саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість заявлених ним позовних вимог.

Всупереч викладеним вимогам процесуального закону позивачем не будо доведено суду за допомогою належних та допустимих доказів тих обставин, що договір № б/н оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016 було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору фіктивним.

Щодо посилань позивача на положення статті 73-1 Господарського кодексу України господарський суд зазначає наступне.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо управління об`єктами державної та комунальної власності" від 02.06.2016 № 1405-VIII доповнено Господарський кодекс України статтею 73 -1, яка набрала чинності 25.06.2016.

Відповідно до частини першої статті 73-1 Господарського кодексу України господарське зобов`язання державного унітарного підприємства, предмет якого підпадає під ознаки, визначені частиною третьою цієї статті, і яке укладається з особою, заінтересованою у його вчиненні, від імені або за рахунок, або в інтересах такої особи, є господарським зобов`язанням, щодо вчинення якого є заінтересованість.

Положення вказаної статті Господарського кодексу України визначають перелік осіб, які є заінтересованими у вчиненні господарського зобов`язання державного унітарного підприємства; перелік видів господарських зобов`язань державних унітарних підприємств, щодо яких може бути встановлено заінтересованість; порядок погодження господарського зобов`язання з заінтересованістю; наслідки вчинення господарського зобов`язання, щодо якого є заінтересованість, з порушенням порядку, передбаченого частинами четвертою - десятою цієї статті.

При цьому, стаття 73-1 Господарського кодексу України включена до глави 8 Кодексу "Державні та комунальні унітарні підприємства" та поширюється виключно на державні унітарні підприємства.

Зважаючи на твердження представника позивача щодо приналежності позивача до числа державних унітарних підприємств, господарський суд вважає за необхідне пояснити наступне.

Суб`єктами господарювання державного сектора економіки згідно з ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка в статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Поняття "підприємство" визначене в статті 62 Господарського кодексу України, згідно з якою підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Стаття 63 Господарського кодексу України визначає види та організаційні форми підприємств, до яких відносить: приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи); підприємство, що діє на основі колективної власності (підприємство колективної власності); комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади; державне підприємство, що діє на основі державної власності; підприємство, засноване на змішаній формі власності (на базі об`єднання майна різних форм власності).

Таким чином, критерієм віднесення підприємства до конкретного виду є форма власності, на основі якої діє таке підприємство.

Поняття державного унітарного підприємства визначено у статті 73 Господарського кодексу України, в якій передбачено, зокрема, наступні ознаки такої організаційно-правової форми:

- державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління;

- орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами;

- майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління;

- найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство";

- органами управління державного унітарного підприємства є: керівник підприємства, який призначається (обирається) суб`єктом управління об`єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав); наглядова рада підприємства (у разі її утворення), яка в межах компетенції, визначеної статутом підприємства та законом, контролює і регулює діяльність керівника підприємства;

- особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України "Про управління об`єктами державної власності";

- державні унітарні підприємства діють як державні комерційні підприємства або казенні підприємства.

У пункті 3.1.4.1 Державного класифікатора України, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 № 97, визначено, що державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство". Державні унітарні підприємства діють як державні комерційні або казенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Господарського кодексу України до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності.

Поняття установи визначено у статті 83 Цивільного кодексу України, відповідно до частини третьої якої установою є організація, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна. Особливості правового статусу окремих видів установ встановлюються законом.

Установа - організація, в якій для постійного служіння певній цілі засновником (засновниками) призначається майно та визначаються ті органи, які експлуатуватимуть це майно відповідно до його призначення. Така організація не є об`єднанням осіб, але визнана як суб`єкт цивільних прав та обов`язків для здійснення певних цілей. Установа не має членів, а керується відповідно до волі засновника, яка виражена в установчому акті. У формі установ найчастіше діють різні благодійні фонди, навчальні заклади, бібліотеки, музеї, лікарні тощо.

Відповідно до статті 86 Цивільного кодексу України непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

У пунктах 3.4.1, 3.4.4 Державного класифікатора України "Класифікація організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.05.2004 № 97, визначено, що організація (установа, заклад) - організаційна структура, створена однією або кількома особами (засновниками), які не беруть участі в управлінні нею, шляхом об`єднання (виділення) їхнього майна для досягнення мети, визначеної засновниками, за рахунок цього майна. Особливості правового статусу окремих видів організацій, закладів, установ встановлюються законом. Державна організація (установа, заклад) - утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління.

Відтак, чинне законодавство розрізняє такі організаційно-правові форми юридичних осіб як "державне унітарне підприємство" та "установа".

Як вбачається з актуальних відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційно-правовою формою позивача є державна організація (установа, заклад).

Пунктом 1.1 Положення визначено, що Установа " 28 управління начальника робіт" є державною госпрозрахунковою установою, яка заснована на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Відповідно до п. 2.1 Положення метою діяльності установи є виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, здійснення капітального і поточного ремонтів казармено-житлового фонду та комунальних споруд, капітального будівництва житла, казарм, сховищ, складів та інших, пов`язаних з цим будівельних, ремонтних та пусконалагоджувальних робіт на замовлення Міністерства оборони України, Збройних Сил України та інших замовників - юридичних та фізичних осіб - з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Госпрозрахунок - діяльність, заснована на самоокупності та самофінансуванні. Самоокупність - покриття витрат за рахунок власних доходів від реалізації товарів і послуг. Самофінансування - здійснення розширеного відтворення за рахунок чистого прибутку без залучення бюджетних асигнувань та основних засобів і матеріальних цінностей, придбаних за цей рахунок.

Викладеним вище спростовуються твердження представника позивача про те, що Установа "28 управління начальника робіт" є державним унітарним підприємством, оскільки юридичну особу позивача створено в іншій організаційно-правовій формі, а саме у формі госпрозрахункової установи.

При цьому, помилковими є доводи позивача про те, що положення статті 73-1 Господарського кодексу України застосовуються до будь-якого суб`єкта господарювання, адже будь-яке державне унітарне підприємство є суб`єктом господарювання, однак не будь-який суб`єкт господарювання є державним унітарним підприємством.

Судом враховано висновки Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель Міністерства оборони України (вих. № 407/94 від 29.01.2018) за результатами перевірки діяльності позивача, відповідно до яких встановлено, що в березні 2014 року на підставі наказу Міноборони від 12.03.2014 № 174 до Положення про 28 УНР були внесені зміни в частині фактичного і юридичного місцезнаходження та проведено їх перереєстрацію. При цьому, в Положенні про 28 УНР не зазначено розмір та порядок формування статутного капіталу. Відповідно до запису в Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань статутний капітал 28 УНР дорівнює нулю. В ході перевірки встановлено, що накази про створення та наділення 28 УНР фондами відсутні. Запропоновано опрацювати зміни до Положення про 28 УНР щодо обмеження прав керівника установи на укладення правочинів та вчинення інших дій, вжити заходів щодо забезпечення приведення у відповідність до законодавства установчих документів та внутрішніх положень 28 УНР.

Відтак, позивачу не притаманні ознаки державного унітарного підприємства. Установа "28 управління начальника робіт" не була утворена на базі відокремленої частини державної власності. Найменування позивача не містить слів "державне підприємство". Юридична особа позивача не має затвердженого статуту, сформованого статутного капіталу та органів управління, які притаманні державному унітарному підприємству.

Ураховуючи викладене вище, доводи позивача щодо неправомірності спірного договору з підстав, встановлених ст. 234 Цивільного кодексу України та ст. 73-1 Господарського кодексу України, не підтвердились під час розгляду справи.

При цьому, доводи позивача та третьої особи щодо неналежного виконання колишнім керівництвом Установи " 28 Управління начальника робіт" покладених на нього посадових обов`язків не підтверджують обґрунтованості позовних вимог про визнання правочину недійсним. Порядок та підстави покладення на посадову особу майнової відповідальності за шкоду, заподіяну юридичній особі, визначаються іншими нормами чинного законодавства та не досліджуються судом в межах даної справи.

За таких обставин, повно та всебічно оцінивши письмові пояснення учасників судового процесу та наявні у справі докази, приділивши увагу кожному твердженню, посиланню та доводу у даній справі, за висновками суду, позивачем не було доведено наявності підстав, передбачених статтею 215 Цивільного кодексу України, для визнання договору № б/н оренди автомобілів та механізмів від 03.10.2016 недійсним.

Щодо посилань позивача, на ті обставини, що відповідач не є власником переданої техніки, а частина автомобілів є власністю позивача, суд зазначає наступне.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 21.02.2019 № 31/26-2096, на яку позивач посилається, як на доказ того, що за відповідачем не зареєстрована відповідні техніка, суд зазначає, що вказаний документ лише зазначає, що відомості з приводу власності ТОВ "ИССО" на транспортні засоби були знищені за закінченням встановленого терміну зберігання, а тому не підтверджує доводів позивача.

Доводи позивача, що він є власником КамАЗа 54112, п/причепа 9385 та МАЗ 5334 автокран КС 3577 (долучено до матеріалів справи Авізо № 1 від 19.07.2005, № 2 від 19.07.2005) спростовані доданими відповідачем доказами, копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів датовані 2006 та 2016 роками. Тобто позивачем не надано доказів того, що вищезазначені транспортні засоби належали йому на праві власності станом на день укладення договору оренди.

Крім того, суд зауважує, що не лише власник майна може мати повноваження на передання в оренду майна, а й особа, у якої майно перебуває на іншому правовому титулі, зокрема на праві оренди, іншого користування, а тому заперечення позивача, що відповідачем не підтверджено право власності на об`єкт оренди, не може бути беззастережною підставою для визнання договору оренди недійсним.

Також суд відзначає, що реєстрація у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення по відношенню до службових осіб 28 УНР не є належним та допустимим та вірогідним доказом, в підтвердження наявності умислу у вказаних осіб на укладення фіктивного правочину.

Отже позивачем не доведено належними, допустимим та вірогідними доказами, що при переданні в оренду техніки, відповідач не був її власником, в зв`язку з чим відсутні підстави для визнання договору оренди недійсним.

Щодо повернення виконаного за правочином в порядку реституції

Відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки, судом не встановлено підстав для визнання договору № б/н від 03.10.2016 недійсним, то кошти у сумі 291193,45 грн, сплачені на виконання вищезазначеного правочину не підлягають поверненню позивачу в порядку реституції, і відповідно втрати від інфляції на вказані кошти не нараховуються, оскільки, у відповідача відсутнє перед позивачем грошове зобов`язання. За таких умов суд відмовляє позивачу у задоволенні вимог про стягнення 345970,42 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд даної справи покладається на позивача.

Керуючись ст. 129, ст. ст. 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Установи " 28 управління начальника робіт" (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6, ідентифікаційний код 24967480) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ИССО" (02093, м. Київ, вулиця Миколи Хвильового, 1, квартира 119, ідентифікаційний код 25153041) про визнання недійсним договору оренди машин і механізмів № б/н від 03.10.2016 (з доповненнями від 01.11.2016) та стягнення матеріальної шкоди у розмірі 345970,42 грн - відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 09.12.2019

Суддя І.В.Усатенко