РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.12.2019Справа № 910/13392/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С., розглянувши в нарадчій кімнаті в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилдорінвест»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 127 328, 89 грн.,

Без повідомлення (виклику) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Жилдорінвест» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач) про стягнення 127 328, 89 грн., з яких 11 500, 37 грн. інфляційних втрат, 16 994, 59 грн. 3% річних та 98 833, 93 грн. пені.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено Договір поставки, в порушення умов якого відповідач у встановлені строки поставлену продукцію не оплатив, внаслідок чого виникли підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат. У зв`язку з цим позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.09.2019 відкрито провадження у справі № 910/13392/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

22.10.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки 09.09.2019 року господарським судом Дніпропетровської області було прийнято рішення у справі № 904/1936/19 про стягнення з відповідача на користь позивача 467 799, 84 грн. основного боргу, 88 914, 01 грн. пені з березня по травень 2019 року, 14 995, 23 грн. 3% річних з березня по травень 2019 року, 23 389, 99 грн. інфляційних втрат за квітень 2019 року. З тих самих підстав і з тим самим предметом позову позивач звернувся до господарського суду міста Києва, у зв`язку з чим відповідач вважає, що позивач зловживає процесуальними правами.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.09.2018 року між відповідачем (покупець) та позивачем (постачальник) було укладено договір поставки № Л/НХ-18938/НЮ (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується у 2018 р. поставити покупцю товар, зазначений в Специфікації №1 (Додаток №1 до даного договору), а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Найменування (номенклатура, асортимент) товару: (Уповільнювач вагонний УВСК-07) Код ДК 021:2015 - 34630000-2 (Частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху). Код УКТ ЗЕД - 8606 (п. 1.2. Договору).

Кількість товару: 1 шт. визначається в специфікації №1 (Додаток №1) (п. 1.3. Договору).

Згідно з пунктом 2.1. Договору постачальник повинен поставити покупцю товар, якість якого відповідає наступним нормативним документам: артикули див. в специфікації.

Відповідно до пункту 3.1. Договору ціна товару визначається даним договором і приймається сторонами в національній валюті України - гривні. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у Специфікації №1 (Додаток №1). Ціна за одиницю товару визначається у Специфікації №1 ( Додаток №1).

За умовами пункту 3.2. Договору сума цього Договору на момент його підписання становить 2 338 999, 20 грн. з ПДВ (два мільйони триста тридцять вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 20 коп. з ПДВ), у тому числі ПДВ, 20% - 389 833,20 грн. (триста вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять три гривні 20 коп.).

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що розрахунки проводяться у безготівковій формі шляхом: оплати Покупцем після пред`явлення Постачальником рахунка-фактури на оплату товару (далі - рахунок) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару, (за наявності реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних).

Датою оплати вважається дата перерахування покупцем коштів на рахунок постачальника (п. 4.3. Договору).

Положеннями пункту 5.1. Договору визначено, що постачальник здійснює поставку товару на умовах DAP за правилами «Інкотермс-2010», за реквізитами, зазначеними в заявці покупця (реквізити виробничого підрозділу (НХГ) «Головний матеріально-технічний склад» Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»).

Поставка товару проводиться протягом не більше 15 днів з дати відправлення заявки покупцем (Структурний підрозділ «Служба матеріально-технічного забезпечення» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», електронна адреса покупця () на електронну адресу постачальника (електронна адреса - ) (п. 5.2. Договору).

Місце поставки товару: Україна, 79025, м, Львів, вул. Широка, 2, (НХГ) Головний матеріально-технічний склад (п. 5.3. Договору).

Відповідно до пункту 5.4. Договору датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акту приймання-передачі.

Покупець зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар; приймати поставлений товар згідно з акту приймання-передачі товару (п. 6.1.1. та п. 6.1.2. договору).

Постачальник зобов`язаний: забезпечити поставку товару у строки, встановлені цим договором; забезпечити поставку товару, якість якого відповідає умовам, установленим розділом II цього договору (п. 6.3.1. та п. 6.3.2. договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2018 (п. 10.1. договору).

Сторонами підписано додаток № 1 до договору «Специфікацію № 1», в якій визначено товар, що підлягає поставці, а саме: Уповільнювач вагонний УВСК-07 (ТУ У 35.2-5:2010, поз. СПТ001.00.00.000-07, паспорт УВСК ПС), у кількості 1 шт. вартістю 2 338 999,20 грн. з ПДВ.

Як вбачається з наданого відповідачем відзиву на позов, 28.12.2018 року позивачем була здійснена поставка уповільнювача вагонного УВСК-07 у кількості 1 шт. на загальну суму 2 338 999, 20 грн., однак актом від 28.12.2018 № 1 товар визнано таким, що не відповідає п. 2.8. Договору.

Відповідно до пункту 7.4. Договору при постачанні неякісного товару постачальник у погоджений термін, але не більше 20 днів, з моменту складання відповідного акту проводить заміну цього неякісного товару або усуває виявлені недоліки за власний рахунок.

У разі невиконання п. 7.4. даного договору за постачання товарів неналежної якості, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 20 % від вартості поставленого неякісного товару, при цьому за власний рахунок та засобами замінює неякісний товар або усуває виявлені недоліки (п. 7.5. Договору).

25.01.2019 року позивач замінив неякісний товар, що підтверджується видатковою накладною № РН-0000007 від 25.01.2019 про поставку товару: вагонного уповільнювача УВСК-07 на суму 2 338 999, 20 грн. з ПДВ; актом прийому-передачі товару від 25.01.2019 про поставку товару: вагонного уповільнювача УВСК-07 на суму 2 338 999, 20 грн. з ПДВ; довіреністю № 42 від 24.01.2019 року.

Також позивач надав до суду податкову накладну № 6 від 25.01.2019 та квитанцію про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, відповідно до якої податкова накладна № 6 від 25.01.2019 зареєстрована 29.01.2019 за № .

Відповідно до п. 4.1. договору розрахунки проводяться у безготівковій формі шляхом: оплати покупцем після пред`явлення постачальником рахунка-фактури на оплату товару (далі - рахунок) протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару, (за наявності реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних).

Проте, в порушення взятих на себе зобов`язань відповідач у встановлений Договором строк отриманий товар в сумі 2 338 999, 20 грн. не оплатив.

При цьому, у травні 2019 року відповідач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з позивача штрафу у розмірі 467 799,84 грн. на підставі п.п. 7.4., 7.5. Договору.

Позивач, у свою чергу, подав зустрічну позовну заяву, в якій просив стягнути з відповідача 2 576 473, 94 грн., з яких: 2 338 999, 20 грн. - основний борг, 14 995, 23 грн. - 3% річних за період з 12.03.219 року по 28.05.2019 року, 44 651,49 грн. - інфляційні втрати за період з березня 2019 року по квітень 2019 року, 177 828,02 грн. - пеня за період з 12.03.2019 року по 28.05.2019 року.

Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № Л/НХ-18938/НЮ від 28.09.2018 в частині своєчасної оплати товару.

Під час розгляду справи в господарському суді Дніпропетровської області відповідач здійснив часткову оплату боргу в сумі 1 871 199, 36 грн., що підтверджується платіжними дорученнями:

- № 2020839 від 26.07.2019, відповідно до якого відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 935 599, 68 грн., з призначенням платежу "пер.зг.рах.№ СФ-07 від 25.01.2019 за уповільнювач вагонний УВСК/код001/дог. Л/НХ-18938/НЮ від 28.09.2018";

- № 2057034 від 06.08.2019, відповідно до якого відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 935 599, 68 грн., з призначенням платежу "пер.зг.рах.№ СФ-07 від 25.01.2019 за уповільнювач вагонний УВСК/код001/дог. Л/НХ-18938/НЮ від 28.09.2018".

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19:

- первісний позов задоволено у повному обсязі: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилдорінвест» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» 467 799, 84 грн. штрафу, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 017, 00 грн.;

- закрито провадження у справі за зустрічним позовом в частині стягнення основного боргу у розмірі 1 871 199, 36 грн.

- зустрічний позов задоволено частково: стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилдорінвест» 595 099, 07 грн., з яких: 467 799, 84 грн. - основний борг, 88 914, 01 грн. - пеня, 14 995, 23 грн. - 3% річних, 23 389, 99 грн. - інфляційні втрати, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 926, 49 грн. В решті зустрічного позову відмовлено.

Станом на час вирішення даного спору рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19 не набрало законної сили та згідно відомостей сайту Судової влади України) (https://cag.court.gov.ua/sud4876/gromadyanam/csz/) переглядається в апеляційному порядку Центральним апеляційним господарським судом.

Разом з тим, оскільки заборгованість в сумі 467 799, 84 грн. відповідачем залишилась неоплаченою, а стягнуті згідно з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19 суми пені, 3% річних та інфляційних втрат не враховують весь період прострочення оплати з боку відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення:

- 11 500, 37 грн. інфляційних втрат за березень 2019 року, травень-липень 2019 року;

- 16 994, 59 грн. 3% річних за період з 26.02.2019-11.03.2019 та з 29.05.2019-23.09.2019;

- 98 833, 93 грн. пені за період з 26.02.2019011.03.2019 та з 29.05.2019-23.09.2019.

Предметом доказування у даній справі є неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати поставленого позивачем за Договором товару, наявність правових підстав для стягнення пені згідно з п. 7.6. Договору, а також 3% річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України)

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України).

Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до п. 7.6. Договору в разі несвоєчасної оплати за поставлений товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 98 833, 93 грн. за період з 26.02.2019 - 11.03.2019 та з 29.05.2019 - 23.09.2019 року суд вважає його таким, що не повність відповідає вимогам діючого законодавства, враховуючи наступне.

Неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частина перша статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо прострочення виконання робіт) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, положеннями частини шостої статті 232 Господарського кодексу України передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Наведеною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

При цьому, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (наведену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16).

Враховуючи викладене, надавши оцінку умовам Договору, судом встановлено, що вказаний договір не містить положень, які б визначали інший строк припинення нарахування пені, у зв`язку з чим при нарахуванні пені та в даному випадку підлягає застосуванню строк, передбачений частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Таким чином, з урахуванням вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, позивач мав право на нарахування пені за період з 26.02.2019 року по 26.08.2019 року.

Разом з тим, позивачем пеня нарахована всупереч вищевказаних положень чинного законодавства, а саме після спливу шестимісячного строку, від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Здійснивши власний розрахунок пені з урахуванням вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, судом встановлено, що розмір пені за період з 26.02.2019-11.03.2019 та з 29.05.2019-26.08.2019 складає 92 733, 31 грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення 3% річних в сумі 16 994, 59 грн. та інфляційних втрат в сумі 11 500, 37 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних в сумі 16 994, 59 грн. за період з 26.02.2019-11.03.2019 та з 29.05.2019-23.09.2019, судом встановлено, що він є арифметично вірним та відповідає положенням чинного законодавства.

Разом з тим, що стосується інфляційних втрат в сумі 11 500, 37 грн., нарахованих позивачем за березень 2019 року, травень-липень 2019 року, суд зазначає наступне.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019.

Судом встановлено, що позивач здійснює розрахунок інфляційних втрат за березень 2019 року, травень - липень 2019 року на суму боргу 2 338 999, 20 грн.

Водночас, як вбачається з рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19 та розрахунку позивача, який він надавав в межах даної справи, предметом заявлених зустрічних позовних вимог ТОВ «Жилдорінвест» до АТ «Українська залізниця» було, зокрема, стягнення інфляційних втрат в сумі 44 651, 49 грн. за період з березня 2019 року по квітень 2019 року. Означені вимоги господарським судом Дніпропетровської області були задоволені частково в сумі 23 389, 99 грн.

Водночас, станом на час вирішення даного спору рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2019 у справі № 904/1936/19 не набрало законної сили та згідно відомостей з сайту Судової влади України) (https://cag.court.gov.ua/sud4876/gromadyanam/csz/) переглядається в апеляційному порядку Центральним апеляційним господарським судом.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за березень 2019 року на спірну суму боргу є предметом розгляду у справі № 904/1936/19, тобто, наразі у провадженні іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи вищевикладене, суд залишає без розгляду заявлені позивачем вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за березень 2019 року в сумі 2 034, 93 грн.

Разом з цим, заявлені позивачем вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, нарахованих за період з травня 2019 року по липень 2019 року в сумі 9 465, 44 грн., суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Викладені відповідачем у відзиві на позов доводи щодо відсутності підстав для задоволення позову спростовуються наявними в матеріалами доказами та фактичними обставинами справи, у зв`язку з чим до уваги не приймаються.

Що стосується посилання відповідача на те, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 2, ч. 1 ст. 4 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Згідно з ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

З урахуванням ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, хоча розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, спосіб захисту, визначений законом або договором, має відповідати порушеному праву.

Так, у відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

При цьому, з урахуванням положень ст. 2, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, зокрема, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Суд зазначає, що наведеними вище положеннями чинного законодавства не встановлено заборони особі обирати декілька способів захисту права, яке вона вважає порушеним, не встановлено черговість подання позовів.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджується, а відповідачем не наведено обґрунтованих доводів, що подання позивачем позову у даній справі є зловживанням процесуальними правами .

Оскільки судом встановлено часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог, вони підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 226, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Жилдорінвест» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 127 328, 89 грн. задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Жилдорінвест" (49049, Дніпропетровська область, місто Дніпро, пров. Добровольців, будинок 17, офіс 7; ) 92 733 (дев`яносто дві тисячі сімсот тридцять три) грн. 31 коп. пені, 9 465 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят п`ять) грн. 44 коп. інфляційних втрат, 16 994 (шістнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири) грн. 59 коп. 3% річних, 1 798 (одну тисячі сімсот дев`яносто вісім) грн. 26 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат за березень 2019 року в сумі 2 034 (дві тисячі тридцять чотири) грн. 93 коп. залишити без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

6. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

8. Відповідно до підпункту 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 02.12.2019 року.

Суддя В.С. Ломака