ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2019 р. Справа №909/1118/18

Місто Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бонк Т.Б.

суддів Матущак О.І.

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання - Борщ І.О.

за участю представників:

від позивача - Хоптій М.В. (адвокат),

від відповідача 1 - Калинюк Р.С. (адвокат),

від відповідача 2, 4 - не з`явились,

від відповідача 3 - Борисов О.С. (адвокат).

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КГД-БУД" від 04.07.2019р.

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 03.06.2019 (повний текст рішення складено 12.06.2019), головуючий суддя: Т.В.Максимів,

у справі № 909/1118/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "КГД-БУД"

до відповідача 1: Приватного підприємства "Спрут"

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Рона"

до відповідача 3: Публічного акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк"

до відповідача 4: Товариства з обмеженою відповідальністю "Платинум Інвест ІФ"

про визнання іпотечного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

короткий зміст вимог позову та рішення суду першої інстанції:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КГД-БУД" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до відповідачів: Приватного підприємства "Спрут", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Рона", Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Платинум Інвест ІФ" про визнання недійсним іпотечного договору №1.12-02/І-1 від 20.01.2012, укладеного між ПАТ "Перший український міжнародний банк" та ПП "Спрут" (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Відповідачем - 3 в суді першої інстанції подано письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 03.06.2019 (повний текст рішення складено 12.06.2019), у справі №909/1118/18 - у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов є безпідставним та не доведеним, оскільки позивач при зверненні до суду з вимогою про визнання договору іпотеки недійсним не довів наявності підстав з відповідними засобами доказування, з якими закон пов`язує визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі Закону України "Про іпотеку" та положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України. Твердження позивача про порушення його права у зв"язку із передачею в іпотеку неіснуючого майна не доведено належними та допустимими доказами, так само як і факт неповернення Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Рона" кредитних коштів та звернення стягнення у зв"язку із цим на майно ТОВ "КГД- Буд". За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТОВ "КГД-Буд" не довело, що його право порушено укладенням оспорюваного договору іпотеки, з підстав заявлених у позові, а відтак у суду відсутні правові підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи:

до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "КГД-БУД" від 04.07.2019р., в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та позов задоволити, мотивуючи це тим, що:

1) Належними та допустими доказами доводиться відсутність у природі майна, що передане в іпотеку. Спірний об`єкт ніколи не будувався, адреса - не присвоювалася, земельна ділянка у державному кадастрі не зареєстрована, документів щодо будівництва - немає. Оспорюваний правочин не був спрямований і не міг бути спрямований на настання реальних наслідків, оскільки майно, що є предметом договору, відсутнє у природі;

2) Об`єкт нерухомого майна було зареєстровано лише 24.03.2014 року у Державному реєстрі речових прав, а договір іпотеки посвідчено 20.01.2012 року;

3) Оспорюваний правочин не відповідає вимогам законодавства, оскільки вчинений на підставі підроблених документів, а також не спрямований на настання реальних наслідків.

Скаржником після вчинення підготовчих дій та призначення апеляційної скарги до розгляду було долучено додаткові докази без письмового клопотання про поновлення строку на їх подання, а також без наведення поважності причин неподання таких доказів в суді першої інстанції, а зазначено, що такі подано у зв`язку з виниклою необхідністю та в порядку інформування суду.

З урахуванням положень ст.ст. 13, 118, 269 ГПК України та вищенаведеного, наведених усних пояснень представника позивача в судовому засіданні, а також з урахуванням думки учасників процесу, апеляційний суд дійшов висновку про залишення клопотання скаржника про долучення нових доказів без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Перший український міжнародний банк» просить апеляційну скаргу залишити без змін, мотивуючи це тим, що господарським процесуальним законодавством України не передбачена можливість використання як доказів матеріалів досудового розслідування кримінального провадження, тільки вирок суду можу бути врахований при ухваленні судового рішення у справі. Зазначає, що представник позивача так і не зміг конкретно пояснити, які саме договори з АТ «ПУМБ» позивач уклав під впливом обману чи помилки, і яким чином оспорюваний іпотечний договір порушує права та інтереси позивача, чи які збитки завдано позивачу. ТОВ «КГД-БУД» у період 2012-2018 років не укладало жодного правочину з Банком забезпечувального чи іншого характеру.

У судове засідання не з`явилися представники відповідачів - 2 і 4, хоча учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Згідно ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи встановлені строки розгляду справи, те, що явка представників сторін не визнавалася судом обов`язковою у даній справі, апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представників відповідачів - 2 і 4 на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну правову оцінку доводам та запереченням сторін, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників учасників справи в судових засіданнях, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Згідно встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і визначених відповідно до них правовідносин, вбачається, що :

як свідчать матеріали справи, 20.01.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" та Приватним підприємством "Спрут" укладений Іпотечний договір №1.12-02/I-1, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., зареєстрований в реєстрі за №99 (Т.1 а.с.44-55).

Предметом іпотеки за цим договором є торгово-офісні приміщення, загальною площею 1437,8 кв.м, що розташовані за адресою м.Івано-Франківськ, вул. Макогона,33.

12 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" та Приватним підприємством "Спрут" укладений Договір про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору №1.12-02/I-1 від 20.01.2012 (Т.1 а.с.56-58), посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., за реєстровим №245; 25 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" та Приватним підприємством "Спрут" укладений Додатковий договір про внесення змін та доповнень №3 до Іпотечного договору №1.12-02/I-1 від 20.01.2012 (Т.1 а.с.59-61), посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., за реєстровим №1914; 26 червня 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Перший український міжнародний банк" та Приватним підприємством "Спрут" укладений Договір №4 про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору №1.12-02/I-1 від 20.01.2012 (Т.1 а.с.63-64), посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., за реєстровим №786.

Договір про внесення змін та доповнень, посвідчений 28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., за реєстровим №2726 щодо якого позивач заявив вимогу про визнання його недійсним в матеріалах відсутній.

Предметом позову - є вимога про визнання недійсним Іпотечного договору №1.12-02/І-1 від 20.01.2012, укладеного між ПАТ "Перший український міжнародний банк" та ПП "Спрут", із внесеними змінами і доповненнями.

Позивач зазначив, що порушення, вчинені банками і приватними нотаріусами під час прийняття в іпотеку неіснуючих об`єктів нерухомого майна та посвідчення таких договорів нотаріусами, порушують його права, права та інтереси всіх вкладників банків, що стало підставою для звернення за судовим захистом.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути, в тому числі двосторонніми (договори). Двостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: заявлення вимог як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

При цьому вимога про визнання недійсним правочину заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, може бути пред`явлена тільки його сторонам (правонаступникам), які й визначаються учасниками справи у такій категорії спорів. Згідно приписів статті 203 Цивільного кодексу України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 627 Цивільного кодексу України унормовує, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.Згідно з частиною 1 статті 628 цього ж Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно з приписами статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Право позивача на звернення до суду регулюється процесуальним законодавством.

Зокрема, стаття 4 ГПК України («Право на звернення до господарського суду») передбачає, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, як зазначено вище, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Позивачем має бути також визначено, які саме права позивача порушені відповідачем.

Стаття 42 ГК України передбачає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

При цьому у ст.ст. 43, 44 ГК України закріплено свободу підприємницької діяльності та принципи підприємницької діяльності, які в тому числі передбачають, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яка не заборонено законом; підприємництво здійснюється на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Позивач ТОВ «КГД-БУД» у позовній заяві не обґрунтовує порушення його прав оскаржуваним правочином, наведені позивачем пояснення стосовно приватних домовленостей між посадовими особами учасників справи не є належними доказами. Вироки у кримінальних справах чи будь -які інші кінцеві процесуальні документи у кримінальних провадженнях стосовно зазначених позивачем осіб - відсутні у матеріалах справи.

Позивач також не зазначає доказів на підтвердження того, що він є уповноваженим на представлення інтересів інших осіб. Таким чином, твердження позивача про порушення його права чи будь - якого іншого інтересу у зв"язку із укладенням іпотечного договору між сторонами договору не доведено належними та допустимими доказами.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ТОВ "КГД-Буд" не довело порушення його прав чи інтересів укладенням оспорюваного договору іпотеки, з підстав заявлених у позові. З цих підстав у суду відсутні правові підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Висновок апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 03.06.2019 у справі №909/1118/18 ґрунтується на матеріалах справи та чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не обґрунтовані і не визнаються такими, що можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.1 ст.74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктами 1,2 ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати в суді апеляційної інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції не змінює рішення, та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 ГПК України). Відтак, згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 255, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КГД-БУД" від 04.07.2019р. - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 03.06.2019 у справі №909/1118/18 - залишити без змін.

3. Судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції - покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286 - 289 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач): Т.Б. Бонк

Судді О.І. Матущак

Г.Г. Якімець

Повний текст постанови складено - 06.12.2019 року.