ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2019м. ДніпроСправа № 904/2780/19

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕРКУРІЙ ІНТЕР СЕРВІС", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГТРАНС", м. Дніпро

про стягнення заборгованості в розмірі 400 662, 36 грн

Суддя Золотарьова Я.С.

Секретар судового засідання Кандиба Н.В.

Представники:

від позивача: Згонік С.В. дов. б/н від 02.09.2019 адвокат;

від відповідача: Литвин Ю.С., дов. б/н від 27.05.2019, адвокат.

ПРОЦЕДУРА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕРКУРІЙ ІНТЕР СЕРВІС" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГТРАНС" і просить суд стягнути заборгованість у розмірі 400 662,36 грн., з яких: 93 855,06 грн сума боргу, 5 676,92 грн пеня, 946,18 грн 3% річних,300 184,20 грн неустойка.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.07.2019 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

29.07.2019 відповідачем до суду подано відзив на позов, в якому він, зокрема, просив суд здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2019 суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначив справу до розгляду у підготовчому засіданні на 20.08.2019.

Ухвалою суду від 20.08.2019 підготовче засідання відкладено на 03.09.2019.

Ухвалою суду від 03.09.2019 продовжено строк підготовчого провадження до 30.10.2019 та відкладено підготовче засідання на 07.10.2019.

04.10.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому заперечив проти задоволення позову та просив суд стягнути з позивача витрати на оплату вартості професійної правничої допомоги розмірі 20 000,00 грн.

07.10.2019 відповідач подав до суду доповнення до відзиву.

Також, 07.10.2019 від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів.

Позивачем 07.10.2019 було подано суду клопотання про залучення до матеріалів справи документів. Вказане клопотання задоволено судом.

Ухвалою суду від 07.10.2019 підготовче засідання відкладено на 22.10.2019.

22.10.2019 відповідач подав клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. Вказане клопотання задоволено судом.

Позивачем 22.10.2019 подано до суду додаткові пояснення та клопотання про залучення до матеріалів справи документів.

Протокольною ухвалою від 22.10.2019 підготовче засідання у справі відкладено на 30.10.2019.

Ухвалою суду від 30.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21.11.2019.

21.11.2019 від відповідача надійшли пояснення.

Ухвалою від 21.11.2019 судове засідання відкладено на 28.11.2019.

28.11.2019 від позивача надійшли письмові пояснення щодо окремих обставин справи.

28.11.2019 розглянуто справу по суті: заслухано виступи позивача та відповідача, встановлено обставини справи та досліджено докази, наявні у матеріалах справи. Під час судових дебатів, позивач просив позов задовольнити з підстав, викладених у поданих ним заявах по суті спору, відповідач просив позов залишити без задоволення, з підстав, викладених у заявах поданих ним по суті спору.

У нарадчій кімнаті ухвалено судове рішення в порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України з оформленням вступної та резолютивної частини.

АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позиція позивача, викладена у позовній заяві

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору орендного користування від 28.04.2016 № 28/04-16 в частині повного і своєчасного внесення орендної плати за вагон № 52903127 та повернення вказаного вагону на вимогу позивача.

Так, позивач у позові зазначає, що на момент звернення із цим позовом до суду відповідач вагон № 52903127 позивачу не повернув, після 26.08.2018 відповідач продовжує не сплачувати орендну плату за вказаний вагон, у зв`язку із чим, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість з оренди у розмірі 93 855,06 грн за період з 27.08.2018 по 30.04.2019. У зв`язку із простроченням сплати відповідачем орендних платежів, нарахував відповідачу пеню у розмірі 5 676,92 грн та 3% річних у сумі 946,18 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача неустойку за неповернення вагону з оренди.

Позивач ґрунтує свої вимоги на нормах статей 525-526, 530, 610-612, 625, 629, 785 Цивільного кодексу України.

Позиція відповідача, викладена у відзиві на позов

Відповідач заперечує проти задоволення позову та вказує, що спірний вагон № 52903127 знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької та Луганської областей починаючи з 28.02.2017.

15.03.2017 Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", за яким тимчасово, до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського "Комплексу заходів" від 12.02.2015, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, вирішено припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Указом Президента України від 15.03.2017 № 62/2017 зазначене рішення Ради національної безпеки і оборони України введено в дію.

АТ "Укрзалізниця" видала розпорядження (конвенційні заборони) від 15.03.2017 № Ц-1/2-2/156 та № Ц-1/2-2/156, якими запроваджено заборону на залізничні перевезення (всіх вантажів та порожніх вагонів) з усіх станцій України на станції призначення, які знаходяться на території, на якій органами державної влади тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження.

Відповідач зазначає, що такі обставини є обставинами непереборної сили у розумінні положень статті 218 Господарського кодексу України, вказують на відсутність вини відповідача у невиконанні взятого на себе обов`язку, передбаченого умовами спірного Договору оренди щодо повернення орендованого вагону та сплати орендних платежів за користування ним, а тому виключають обов`язок відповідача щодо сплати орендних платежів та його відповідальність, передбачену частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Позиція позивача, викладена у відповіді на відзив

Позивач зазначає, що направляючи вагони в зону проведення антитерористичної операції (АТО), відповідач мав усвідомлювати ризики не лише втрати або пошкодження орендованих вагонів, а і ризик прийняття нових нормативних актів, що регулюють або забороняють певні види господарської діяльності в зоні проведення антитерористичної операції.

Несення ризиків пов`язаних з використанням орендованих вагонів в зоні проведення антитерористичної операції покладено на орендаря пунктом 6.3.10 договору, відповідно до якого у разі направлення рухомого складу на території, визначені цим пунктом, орендар не має права вимагати зменшення орендної плати, якщо через такі обставини, змінились передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.

Тобто, укладаючи спірний договір, сторони, усвідомлюючи суспільну небезпеку та ризиковість використання рухомого складу на визначених територіях, встановили особливі зобов`язання для орендаря, який може використовувати рухомий склад на вказаних територіях на "власний ризик" та несе повну відповідальність за наслідки такого використання.

З огляду на викладене, позивач вважає помилковим твердження відповідача про те, що для нього виникли форс-мажорні обставини, які звільняють його від виконання зобов`язань за договором.

Позиція відповідача, викладена у доповненнях до відзиву

Відповідач уважає, що строк дії договору закінчився 31.03.2018. Отже, фактично з орендаря стягується після припинення дії договору орендна плата в трикратному розмірі.

Проте, враховуючи судову практику Верховного Суду є недопустимим стягнення одночасно і орендної плати, і неустойки за статтею 785 Цивільного кодексу України в подвійному розмірі оренди. Судова практика зводиться до того, що з моменту припинення договору оренди (закінчення строку або дострокове розірвання) припиняється обов`язок . оплачувати орендну плату. Після припинення дії договору оренди може бути стягнута лише неустойка за несвоєчасне повернення об`єкту оренди (а не орендна плата), але виключно за наявності ґрунтовних на те підстав.

Обставини справи, встановлені при розгляді справи №904/4034/18

У вересні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Меркурій Інтер Сервіс" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГТРАНС" про стягнення з заборгованість у розмірі 126 710,01 грн за договором орендного користування № 28/04-2016 від 28.04.2016.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 11.12.2018 у справі № 904/4034/18, залишеним в силі постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.02.2019, позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "Металургтранс" на користь ТОВ "Меркурій Інтер Сервіс" 109 814,02 грн основного боргу, 14 331,66 грн пені, 1 400,19 грн 3% річних та 1 900,66 грн витрат зі сплати судового збору.

Вказаним рішенням були встановлені такі обставини:

28.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Меркурій Інтер Сервіс" (далі - позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГТРАНС" (далі - відповідач, орендар) був укладений договір орендного користування № 28/04-2016 (далі - договір).

На виконання умов договору позивач передав відповідачу в оренду залізничні вантажні вагони на підставі акту прийому-передачі № 1 від 04.05.2016.

22.02.2017 відповідачем повернуто позивачу вагон № 2353 згідно акту прийому-передачі № 2; згідно акту прийому-передачі № 3 від 20.03.2017 повернуто вагон № 2350; згідно акту прийому-передачі № 4 від 27.03.2017 повернуто вагон № 2351; згідно акту прийому-передачі № 5 від 02.04.2017 повернуто вагон № 2352 (вказані заводські номери).

01 серпня 2016 року між Сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 28/04-2016 від 28.04.2016, у відповідності до якої сторони дійшли згоди викласти пункт 4.1 Договору в наступній редакції: "З 01 серпня 2016 року (включно) орендна плата за користування одиницею рухомого складу за добу становить 258,35 грн, крім того ПДВ 20 % 51,67 грн, всього з ПДВ - 310,02 грн".

24 жовтня 2016 року між Сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 28/04-2016 від 28.04.2016, у відповідності до якої сторони дійшли згоди викласти пункт 4.1 Договору в наступній редакції: "З 01 листопада 2016 року орендна плата за користування одиницею рухомого складу за добу становить 316,65 грн, крім того ПДВ 20 % - 63,33 грн, всього з ПДВ - 379,98 грн".

Станом на час розгляду справи № 904/4034/18, відповідачем не повернуто із оренди один вагон - заводський № 2349.

01.08.2016 між Сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 28/04-2016 від 28.04.2016, у відповідності до якої сторони дійшли згоди викласти п. 4.1. Договору в наступній редакції: "З 01 серпня 2016 року (включно) орендна плата за користування одиницею рухомого складу за добу становить 258,35 грн, крім того ПДВ 20 % 51,67 грн., всього з ПДВ - 310,02 грн".

24.10.2016 між Сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 28/04-2016 від 28.04.2016, у відповідності до якої сторони дійшли згоди викласти 4.1. Договору в наступній редакції: "З 01 листопада 2016 року орендна плата за користування одиницею рухомого складу за добу становить 316,65 грн, крім того ПДВ 20 % - 63,33 грн, всього з ПДВ - 379,98 грн".

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись цією статтею суд уважає вищевказані обставини встановленими, та такими, які не доказуються при розгляді цієї справи.

Натомість згідно частини 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Тому, при розгляді цієї справи суд може надаючи правову оцінку певним фактам, прийти до інших висновків, ніж ті, які викладені у судовому рішенні по справі №904/4034/18.

Обставини справи, встановлені судом та докази що їх підтверджують

Додатковою угодою № 2 від 24.10.2016 до договору сторони погодили продовжити строк дії договору до 31.03.2018 (арк. с. 25 том 1).

15.03.2017 Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", за яким тимчасово вирішено припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Указом Президента України від 15.03.2017 № 62/2017 зазначене рішення Ради національної безпеки і оборони України введено в дію.

Розпорядженням АТ "Укрзалізниця" від 15.03.2017 № Ц-1/2-2/156 та № Ц-1/2-2/156 запроваджено заборону на залізничні перевезення (всіх вантажів та порожніх вагонів) з усіх станцій України на станції призначення, які знаходяться на території, на якій органами державної влади тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження.

Починаючи з 28.02.2017 вагон № 52903127 з вантажем (антрацит) із станції відправлення "Довжанська" рухався на станцію призначення "Городній", але був зупинений на станції "Дебальцево-Сортове" у зв`язку з введенням заборони руху вантажу залізничним транспортом, що підтверджується листом АТ «Українська залізниця» філії «Головний інформаційно-обчислювалний центр» №72/3570 від 21.10.2019 та довідкою ГІВЦ УЗ "Інформація про вагонні операції" від 21.10.2019 (арк. с. 171-172 том 1).

Листом вих. № 7964 від 21.03.2017 ТОВ "Металургтранс" звернулось до ПАТ "Укрзалізниця", в якому просило звернутись до РНБО, СБУ та інших органів влади для отримання дозволу на переміщення у порожньому стані залізничних вагонів оператора ТОВ «Металургтранс» на територію України та забезпечити переміщення у порожньому стані залізничних вагонів оператора ТОВ «Металургтранс» на територію України (арк. с. 156 том 1).

Листом вих. № 7976 від 21.03.2017 ТОВ «Металургтрасн» звернулось до Ради національної безпеки і оборони України, в якому просило надати офіційне роз`яснення чи не протирічить інтересам держави переміщення зазначених вагонів оператора ТОВ «Металургтранс» у порожньому стані з непідконтрольних територій на територію України та надати дозвіл на здійснення такого переміщення (арк. с. 158 том 1).

Листом вих. №ЦЦО-13/256 від 21.04.2017 ПАТ "Укрзалізниця" повідомило ТОВ ТОВ "Металургтранс", що залізничні перевезення вагонів зі станцій, які знаходяться на територіях окремих районів Донецької та Луганської областей України, на територію, яка контролюється державною владою, можливе тільки за умови прийняття відповідного рішення РНБО (арк. с. 157 том 1).

Листом вих. № 519/14-05/2-17 від 31.03.2017 РНБО повідомило ТОВ "Металургтранс", що звернення від 21.03.2017 № 7976 було перенаправлено за належністю до об`єднаного штабу ЦУ СБУ в районі проведення АТО із проханням його розглянути та про результати повідомити ТОВ «Металургтранс» (арк. с. 159 том 1).

24.10.2017 ТОВ «Металургтранс» звернулось із заявою № 31899 від 24.10.2017 про повернення транспортних засобів до керівника Координаційного центру з питань режиму та економічної діяльності на територіях, прилеглих до смуги безпеки вздовж лінії розмежування (арк. с. 160-162 том 1).

Протокольним рішенням Координаційного центру з питань режиму та економічної діяльності при штабі АТО №12 від 24.11.2017 про надання дозволу ТОВ "Металургтранс" на повернення транспортних засобів, останньому було надано дозвіл на повернення 486 транспортних засобів з території окремих районів Донецької та Луганської областей, зокрема, вагону № 52903127 (арк. с. 163-167 том 1).

Але реалізувати вказане протокольне рішення Координаційного центру з питань режиму та економічної діяльності при штабі АТО відповідач не зміг.

Так, АТ "Українська залізниця" листом вих №ЦЦО-13/700 від 29.07.2019 (після розгляду адвокатського запиту від 16.07.2019 № 160719/3, пов`язаного із наданням правової допомоги ТОВ «Металіргтранс») повідомило Адвокатське об`єднання «СОТА», що ним не здійснюється надання послуг з доступу до інфраструктури залізничного транспорту та інших послуг, пов`язаних з використанням об`єктів інфраструктури, що розташовані на території Донецької та Луганської областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (арк. с. 168-169 том 1).

Міністерство інфраструктури України (після розгляду адвокатського запиту від 16.07.2019 № 160719/2, листом вих. № 8651/47/10-19 від 26.07.2019 повідомило Адвокатське обєднання «СОТА», що переміщення вантажів та порожніх вагонів через лінію зіткнення не територіях Донецької та Луганської областей припинено і наразі не відбувається (арк. с. 170 том 1).

Філія «Головний інформаційно-обчислювальний центр» АТ «Укрзалізниця» на запит ТОВ «Металургтранс» листом від 21.10.2019 № 72/3570 повідомила інформацію про дислокацію вагону № 52903127 (арк. с. 171 том 1)

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

Щодо правовідносин сторін

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

З огляду на наявний в матеріалах справи договір та обставини справи, між сторонами склались правовідносини оренди.

Щодо строку дії договору

Частинами 1, 2 статті 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Договір між сторонами було укладено 28.04.2016.

Відповідно до пункту 5.1 договору, останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2017.

Додатковою угодою № 2 від 24.10.2016 до договору сторони погодили продовжити строк дії договору до 31.03.2018 (арк. с. 25 том 1).

Пунктом 5.3 договору встановлено, що кожна зі сторін має право в односторонньому порядку, шляхом направлення відповідного повідомлення (вимоги) іншій стороні, достроково вивести (повернути/відкликати) з орендного користування РС в цілому або його частину (окремі одиниці). У випадку дострокового виведення (повернення/відкликання) РС з орендного користування за вимогою однієї зі сторін, про своє рішення сторона, що вирішила достроково вивести (повернути/відкликати) РС з орендного користування, письмово повідомляє іншу сторону за 30 (тридцять) діб до запланованої дати виведення (повернення/відкликання) РС.

Відповідно до пункту 7.2 договору, після закінчення терміну дії договору або у разі дострокового виведення (відкликання/повернення РС) з орендного користування, орендар повинен повернути орендодавцю за Актом прийому-передачі орендований РС на станції повернення РС з орендного користування не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів від встановленої дати закінчення строку дії договору або дати отримання повідомлення про виведення (відкликання/повернення РС) з орендного користування.

Зі змісту пунктів 5.3 та 7.2 договору вбачається, що кожна з сторін може достроково розірвати договір оренди шляхом надіслання вимоги про повернення рухомого складу в цілому, якщо ініціатива про припинення виходить від орендодавця, або вимоги про відкликання рухомого складу в цілому з оренди, якщо така ініціатива виходить від орендатора.

Тобто сторонами погоджено у договорі можливість односторонньої дострокової відмови сторони від договору та встановлено порядок повернення РС у випадку такої відмови.

Відповідно до частин 1, 3 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 653 Цивільного кодексу встановлені правові наслідки розірвання договору.

Так, частиною 2 вказаної статті унормовано, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (частина 3 статті 653 ЦК)

У матеріалах справи міститься лист позивача № 66 від 15.12.2017, у якому позивач повідомив відповідача про те, що у зв`язку із невиконання відповідачем умов пунктів 5.3, 7.2 договору, керуючись пунктом 8.4 договору, вважає вагон № 52903127 втраченим та вимагав повернення іншого (аналогічного) технічно справного вагону або відшкодування вартості втраченого вагону (арк. с. 121 том 1).

Надсилання листа такого змісту не заперечувалось позивачем під час розгляду справи.

І хоча матеріали справи не містять доказів направлення позивачем до 15.12.2017 листів вимог, але зі змісту вказаного листа вбачається, що такі дії вчинялись позивачем.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши додані до матеріалів справи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, суд доходить висновку про те, що одностороннє дострокове розірвання позивачем договору орендного користування № 28/04-2016 від 28.04.2016 відбулось до 15.12.2017.

Також й 20.06.2018 позивач надіслав на адресу відповідача лист від 15.06.2018 № 117, повідомивши його про припинення дії договору № 28/04-2016 від 28.04.2016 та вимагав повернення вагону № 52903127 (арк. с. 37-38 том 1). Тому у будь-якому випадку (навіть у разі, якщо б договір не було розірвано до 15.12.2017, його дію було б припинено листом від 20.06.2018.

Отже, з урахуванням положень пункту 5.3 договору, суд вважає що договір № 28/04-2016 від 28.04.2016 було розірвано в односторонньому порядку за ініціативою позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача орендних платежів за користування вагоном № 52903127 за період з 27.08.2018 по 30.04.2019.

Згідно частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 286 Господарського кодексу України унормовано, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (частина 1 статті 286) Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (частина 4 статті 286).

Відповідно до пункту 4.7 договору, орендна плата нараховується з дати підписання сторонами акту прийому-передачі РС в орендне користування і до дати підписання сторонами Акту прийому-передачі РС з орендного користування.

Матеріалами справи встановлено, що договір оренди розірвано в односторонньому порядку позивачем до 15.12.2017.

Тому у позивача відсутні правові підстави для нарахування орендної плати поза межами строку дії договору, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення з відповідача орендної плати за вагон № 52903127 за період з 27.08.2018 по 30.04.2019.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача орендної плати за вагон № 52903127 у розмірі 93 855,06 грн за період з 27.08.2018 по 30.04.2019.

Щодо вимоги про стягнення пені та 3% річних

Оскільки суд дійшов висновку про те, що вимоги про стягнення орендної плати задоволенню не підлягають, відповідно немає підстав для стягнення з відповідача суми пені та 3% річних, тому що ці вимоги є похідними від вимоги про стягнення заборгованості з орендних платежів.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки, нарахованої на підставі статті 785 Цивільного кодексу України

За змістом статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Позивач, просить стягнути з відповідача неустойку за період квітень 2018 - квітень 2019.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відтак, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, необхідною умовою є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 зазначеного Кодексу.

При цьому, для застосування відповідальності, передбаченої цією нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 914/4238/15, постановах Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 927/1215/13 і від 19.08.2014 у справі № 3-85гс14.

До того ж стаття 785 Цивільного кодексу України може бути застосована у разі, якщо наймач користується річчю.

Тому для правильного вирішення спору в частині вимог, щодо стягнення неустойки необхідно встановити, чи користується відповідач спірним вагоном, який він не повернув позивачу, наявність або відсутність вини відповідача у тому, що вагон ним не повернуто та реальну можливість повернути майно.

Як вже вказувалось вище, 15.03.2017 Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України", за яким тимчасово вирішено припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Указом Президента України від 15.03.2017 № 62/2017 зазначене рішення Ради національної безпеки і оборони України введено в дію.

Розпорядженням АТ "Укрзалізниця" від 15.03.2017 № Ц-1/2-2/156 та № Ц-1/2-2/156 запроваджено заборону на залізничні перевезення (всіх вантажів та порожніх вагонів) з усіх станцій України на станції призначення, які знаходяться на території, на якій органами державної влади тимчасово не здійснюються або здійснюються не в повному обсязі їх повноваження.

З 28.02.2017 вагон № 52903127 з вантажем (антрацит) із станції відправлення "Довжанська" рухався на станцію призначення "Городній", але був зупинений на станції "Дебальцево-Сортове" у зв`язку з введенням заборони руху вантажу залізничним транспортом, що підтверджується довідкою ГІВЦ УЗ "Інформація про вагонні операції" від 21.10.2019 (арк. с. 172 том 1).

Вказані обставини є причиною неповернення відповідачем позивачу вагону № 52903127, який фактично знаходиться на непідконтрольній владі України території.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем вживались заходи для повернення спірного вагону на територію України, що підтверджується такими документами: листом ТОВ "Металургтранс" вих. № 7964 від 21.03.2017 на адресу ПАТ "Укрзалізниця", листом ПАТ "Укрзалізниця" вих. №ЦЦО-13/256 від 21.04.2017, листом ТОВ "Металургтранс" вих. № 7976 від 21.03.2017 на адресу Ради національної безпеки і оборони України, листом РНБО вих. № 519/14-05/2-17 від 31.03.2017, заявою ТОВ "Металургтранс" вих. № 31899 від 24.10.2017 про повернення транспортних засобів на адресу керівника Координаційного центру з питань режиму та економічної діяльності на територіях, прилеглих до смуги безпеки вздовж лінії розмежування, протокольним рішенням №12 від 24.11.2017 про надання дозволу ТОВ "Металургтранс" на повернення транспортних засобів, листом АТ "Українська залізниця" вих №ЦЦО-13/700 від 29.07.2019, листом Міністерства інфраструктури України вих.№ 8651/47/10-19 від 26.07.2019 (арк. с. 156-171 том 1).

З огляду на викладене, суд вважає, що відповідачем вжито всіх можливих заходів для належного виконання зобов`язання щодо повернення вагону № 50923127, у розумінні статті 614 Цивільного кодексу України.

При цьому відсутня вина відповідача як у формі умислу так і у формі необережності, оскільки відповідач користуючись спірним вагоном на території проведення АТО не порушував умов договору оренди, а обмеження на переміщення, які були введено органами державної влади не могли та не повинні були бути відомі відповідачу.

Отже, суд доходить висновку, що обставини, які зумовили причину неможливості повернення відповідачем позивачу вагону № 50923127, виникли та існують не залежно від волі, дій або бездіяльності відповідача та не з його вини. Відповідачем здійснено усі можливі дії, спрямовані на повернення вагону на територію, підконтрольну Україні і він не користувався спірним вагоном в той період, за який відповідач просить стягнути неустойку.

При цьому судом враховується позиція Верховного Суду щодо відсутності вини, викладена у Постанові від 07.05.2018 по справі №915/530/17

Виходячи з викладеного, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача неустойки, нарахованої на підставі статті 785 Цивільного кодексу України, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо способу захисту, який було обрано позивачем

До матеріалів справи було залучено лист позивача вих.№ 66 від 15.12.2017, яким він повідомив відповідачу, що у зв`язку із невиконання відповідачем умов пунктів 5.3, 7.2 договору, керуючись пунктом 8.4 договору, вважає вагон № 52903127 втраченим та вимагав повернення іншого (аналогічного) технічно справного вагону або відшкодування вартості втраченого вагону (арк. с. 121 том 1).

У пункті 8.4 договору встановлено, що у випадку знищення, втрати, викрадення орендованої одиниці РС, орендар повертає орендодавцю іншу (аналогічну) технічно справну одиницю, або, протягом 10 банківських днів, відшкодовує орендодавцю документально підтверджений матеріальний збиток в розмірі фактично заподіяної шкоди (із розрахунку вартості одиниці РС, що визначена відповідно до пункту 6.3.7 договору).

У випадку порушення термінів повернення РС більше ніж на 60 (шістдесят) календарних днів, орендодавець має право вважати такий РС втраченим та вимагати від орендаря відшкодування збитку, в розмірі та прядку, встановленому в пункті 8.4 цього договору (пункт 8.5 договору).

Тобто договором передбачені способи захисту прав орендодавця у разі втрати орендованого майна.

Відповідач листом № 3234 від 01.02.2018 та повторно листом № 18266 від 14.08.2018 просив позивача надати довідку про балансову вартість вагону № 52903127 (арк.с.122 том 1).

Тобто, з наявних у матеріалах справи документів вбачається, що позивачем 15.12.2017 визнано втрату вагону № 52903127 та ініційовано реалізацію порядку щодо відшкодування його вартості в порядку, передбаченому пунктами 8.4-8.5 договору.

За таких умов відсутні підстави для подання позову про стягнення орендної плати та неустойки за несвоєчасне повернення втраченого вагону.

Доводи відповідача, які також враховуються судом

Як на підставу своїх заперечень щодо стягнення орендної плати відповідач вказував на частину 6 статті 762 Цивільного кодексу України, згідно з якою наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Отже, наведена норма права визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до майна) через обставини, за які орендар не відповідає.

Відсутність у частині 6 статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Аналогічна правова позиція була викладена у Постанові Великої палати Верховного Суду від 08.05.2018 по справі № 910/7495/16 (пункти 6.8, 6.10)

Як встановлено матеріалами справи можливість використовувати спірний вагон була втрачена відповідачем з 15.03.2017 з незалежних від нього причин, що є окремою підставою для звільнення його від обов`язку сплачувати орендні платежі.

Доводи позивача, які також відхиляються судом

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що пунктом 6.3.10 договору передбачено особливі зобов`язання для орендаря, у разі використання РС на тимчасово окупованих територіях, а саме встановлено використання ним РС на таких території на власний ризик, з огляду на таке.

Пунктом 6.3.10 договору встановлено, що у випадку обрання шляху слідування РС:

- по/через територію, на якій проводяться антитерористичні операції, будь-які інші бойові дії;

- по/через тимчасово окуповану територію України - територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя;

- по/через тимчасово окуповані території України, які визнані такими чинним законодавством України, Орендар відповідає за збереження РС в повному обсязі та не має права посилатись на форс-мажорні обставини, що випливають або пов`язані із зазначеними в цьому пункті подіями. У разі направлення РС на території, визначені цим пунктом, орендар не має права вимагати зменшення орендної плати, якщо через такі обставини змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди.

Зі змісту вказаної умови договору вбачається, що цим пунктом не обмежувалось використання вагону на зазначених територіях, а лише встановлювалось певні особливості такого використання.

До того ж позов заявлено щодо стягнення орендної плати та неустойки, та не стосується відшкодування вартості пошкодженого вагону або зменшення розміру орендної плати.

Щодо форс - мажорних обставин, то відповідач не вказує на їх наявність, і просить відмовити у позові з інших підстав, посилаючись при цьому, зокрема, на статтю 614 Цивільного кодексу України.

Відтак, при виконанні договору оренди відповідачем (користування спірним вагоном) склались інші обставини, ніж ті, що передбачені пунктом 6.3.10 договору, тому умови вказаного пункту не підлягають застосуванню при розгляді цієї справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу (стаття 123 Господарського процесуального кодексу України).

Позивачем сплачено 6 009,94 грн судового збору. Оскільки позов не підлягає задоволенню ці витрати покладаються на позивача.

У відзиві на позов відповідач просить суд стягнути з позивача на його користь 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем надано договір про надання правничої допомоги № 09012018/МТ від 09.01.2018, укладений між ним та Адвокатським об`єднанням "СОТА" (далі - договір про надання правової допомоги, арк.с.65-71).

Відповідно до пункту 1.1 договору, у порядку та на умовах, що визначені договором, Об`єднання за завданням Клієнта зобов`язується здійснювати захист, представництво або надавати інші види правової допомоги Клієнту на підставі заявки на отримання юридичних послуг, підписаної сторонами.

Сторони у пункті 5.1 договору про надання правової допомоги погодили, що гонорар Об`єднання визначається виходячи із загальної вартості послуг, наданих Клієнту за його завданням (дорученням), на підставі виставлених Об`єднанням рахунків, які є невід`ємними частинами цього договору, якщо інше не буде прямо узгоджене сторонами.

22.07.2019 між Адвокатським об`єднанням "СОТА" та відповідачем було укладено додаткову угоду № 22072019/6 до договору про надання правової допомоги, відповідно до якої Клієнт доручив Об`єднанню надати послуги з правничої допомоги щодо позову ТОВ "Меркурій Інтер Сервіс" про стягнення заборгованості в розмірі 400 662,36 грн у справі № 904/2780/19 (арк. с. 180).

На виконання умов додаткової угоди № 22072019/6 від 22.07.2019 до договору про надання правової допомоги, Адвокатське об`єднання надало відповідачу такі адвокатські послуги: попереднє опрацювання матеріалу, пошук і вивчення судової практики, опрацювання законодавчої бази щодо спірних відносин, формування правової позиції, підготовка відзиву на позовну заяву, відправка його стороні та подання до суду. Послуги було надано на загальну суму 20 000,00 грн, про що сторони підписали Акт приймання-передачі наданих послуг від 23.07.2019 (арк. с. 181).

23.07.2019 Адвокатським об`єднання "СОТА" виставило відповідачу рахунок-фактуру № 230719 на оплату вартості послуг з правничої допомоги на суму 20 000,00 грн (арк. с. 74).

Відповідач здійснив оплату вартості юридичних послуг Адвокатського об`єднання "СОТА" у розмірі 20 000,00 грн за додатковою угодою № 22072019/6 від 22.07.2019, що підтверджується платіжним дорученням від 21.10.2019 № 45588 (арк. с. 178 том 1).

Також, 03.10.2019 між Адвокатським об`єднанням "СОТА" та відповідачем було укладено додаткову угоду № 03102019 до договору про надання правової допомоги, якою сторони погодили надання Об`єднанням Клієнту додаткових послуг в продовження послуг за Додатковою угодою № 22072019/6 від 22.07.2019. Сторони встановили, що додаткові послуги надаються в рахунок оплати послуг, виконаних за додатковою угодою № 22072019/6 від 22.07.2019 (арк. с. 182 том 1).

В судовому засіданні представник позивача усно заперечував проти розміру витрат на професійну допомогу, вказуючи на те, що договір про надання правничої допомоги від імені Адвокатського об`єднання було підписано Барабошом О.В. Натомість ця особа жодного разу не була присутня у судових засіданнях та не підписувала заяв по суті спору, які подавались відповідачем до матеріалів справи.

Крім того, позивач зазначав, що відповідач не міг витрачати стільки часу на вивчення матеріалів справи, вивчення судової практики, опрацювання законодавчої бази щодо спірних відносин, формування правової позиції тощо, оскільки це не перша судова справа, яка розглядається між позивачем та відповідачем з приводу схожих правовідносин. У цих справах відповідач посилається на ті самі підстави для відмови у позові, тобто відповідачу не потрібно було стільки часу на надання послуг, як про це зазначено у акті виконаних робіт.

З огляду на викладене, позивач просив суд зменшити розмір витрат на правову допомогу у разі відмови у задоволенні позову.

Частинами 3 та 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд відхиляє доводи позивача в частині того, що договір про надання правової допомоги було підписано Барабошом О.В., який вказаних послуг не надавав, оскільки з договору про надання правової допомоги вбачається, що його стороною є Адвокатське об`єднання, а не фізична особа Барабош О.В.

В матеріалах справи міститься ордер серія КС № 607430 від 03.10.2019, виданий ТОВ «Металургтранс» Адвокатському об`єднанню «Сота» в особі адвоката Литвин Юлії Сергіївні на надання правової допомоги на підставі договору про надання правової допомоги № 09012018/МТ від 09.01.2018 у Господарському суді Дніпропетровської області (т.1 арк.с.184).

Також, в матеріалах справи міститься довіреність б/№ від 27.05.2019, відповідно до якої адвокат Литвин Юлія Сергіївна уповноважена здійснювати представництво інтересів ТОВ «Металургтранс» (т.1 арк.с.90).

Відтак, адвокат Литвин Юлія Сергіївна є уповноваженим представником ТОВ «Металургтранс» від імені Адвокатського об`єднання «Сота».

Суд зазначає, що витрати пов`язані з відправкою відзиву стороні та подання його до суду не відносяться до послуг, які відносяться до правової допомоги, тому включення цих послуг до судових витрат є необґрунтованим.

Суд частково погоджується з доводами позивача про те, що розмір судових витрат не є співмірним з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) з огляду на те, що між позивачем та відповідачем вже розглядались судові справи зі схожими обставинами, у яких відповідачем досліджувались ті самі законодавчі акти, судова практика та первинні документи.

Зважаючи на викладене, суд вважає що обґрунтованим розмір витрат на правову допомогу, що дорівнює 10 000,00 грн.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 123, 126, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕРКУРІЙ ІНТЕР СЕРВІС" (02090, м. Київ, Харківське шосе, буд. 19, офіс 931; ідентифікаційний код 40194557) до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕТАЛУРГТРАНС" (49000, м. Дніпро, пл. Героїв Майдану, буд. 1, кімн. 524; ідентифікаційний код 33074226) про стягнення заборгованості у розмірі 400 662,36 грн - відмовити повністю.

Судовий збір у розмірі 6 009,94 грн покласти на позивача.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Меркурій Інтер Сервіс" (02090, м. Київ, Харківське шосе, буд. 19, офіс 931; ідентифікаційний код 40194557) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" (49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, буд. 1, кімната 524; ідентифікаційний код 33074226) судові витрати у розмірі 10 000,00 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Центрального апеляційного господарського суду.

Оскільки Єдина судова інформаційно-телекомунікаційної система не почала функціонувати, відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги подаються учасниками справи до господарського суду Дніпропетровської області.

Повне рішення складено 09.12.2019

Суддя Я.С. Золотарьова