УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

09.12.2019Справа № 905/2066/19

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" (69034, м. Запоріжжя, вул. Цимлянська, буд. 29-А; ідентифікаційний код 34155997) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 15; ідентифікаційний код 37903071) суми заборгованості за Договором № КС/125-18 від 01.01.2018 у розмірі 150 320,40 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" (далі - заявник) звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" (далі - боржник) суми заборгованості за Договором № КС/125-18 від 01.01.2018 (далі - Договір) у розмірі 150 320,40 грн, з яких 121 929,60 грн основного боргу, 23 768,92 грн пені, 2 542,88 грн інфляційних втрат та 2 079,00 грн 3 % річних.

Розглянувши подану Товариством з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" заяву про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" суми заборгованості за Договором, суд дійшов висновку про видачу судового наказу в частині вимог заявника щодо стягнення з боржника 121 929,60 грн основного боргу, 20 308,18 грн пені, 1 655,27 грн інфляційних втрат та 2 062,96 грн 3 % річних.

Проте, щодо видачі судового наказу в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" 3 460,74 грн пені, 887,61 грн інфляційних втрат та 16,04 грн 3 % річних, суд не знаходить правових підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент", з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно з ч. 1 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч. 2 ст. 148 Господарського процесуального кодексу України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Суд зазначає, що за загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України). Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права. Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст. 15 ГПК України). Так, у випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника у певній частині, навіть щодо частини періоду нарахування в межах певного виду вимог, мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог, що є обов`язковою умовою наказного провадження, а отже суд повинен відмовити у видачі наказу з таких підстав. При цьому, законом не передбачено обов`язку суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та право суду видавати судовий наказ в частині заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги, так як у протилежному випадку суд буде здійснювати розгляд вимог у порядку, який притаманний для позовного провадження, що суперечить цільовому призначенню інституту наказного провадження.

Заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" про видачу судового наказу мотивована неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань за Договором щодо своєчасної оплати вартості товару, у зв`язку з чим позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 23 768,92 грн пені, 2 542,88 грн інфляційних втрат та 2 079,00 грн 3 % річних.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Втім, як вбачається з доданого до заяви про видачу судового наказу розрахунку, заявником, всупереч положенням пункту 4.2 Договору, згідно з яким сторони погодили, що оплата вартості переданого заявником товару має бути здійснена протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати поставки кожної конкретної партії товару, було невірно визначено початок прострочення виконання боржником взятих на себе зобов`язань за Договором, що призвело до завищення здійснених ним розрахунків пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Так, за видатковою накладною № РН-00136 від 28.01.2019, з урахуванням п. 4.2 Договору, оплата вартості товару мала бути здійснена боржником у строк до 29.03.2019 включно, а за видатковою накладною № РН-00631 від 12.04.2019 - у строк до 11.06.2019 включно.

Натомість, як вбачається з розрахунку заявника, нарахування пені та 3 % річних за видатковою накладною № РН-00136 від 28.01.2019 здійснено ним за період з 27.03.2019 по 05.11.2019.

Крім того, заявником нараховано пеню за більший період, ніж це передбачено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Також заявником, в порушення ст. 625 Цивільного кодексу України, було неправомірно включено в період нарахування інфляційних втрат індекс інфляції за березень 2019, оскільки, як встановлено судом вище, прострочення виконання боржником зобов`язання з оплати вартості товару виникло у боржника з 30.03.2019.

Таким чином, судом встановлено, що із поданої заяви не вбачається виникнення у заявника права грошової вимоги на стягнення з боржника за прострочення оплати вартості товару, поставленого на підставі видаткової накладної № РН-00136 від 28.01.2019, пені за періоди з 27.03.2019 по 29.03.2019 та з 30.09.2019 по 05.11.2019, інфляційних втрат за березень 2019 та 3 % річних за період з 27.03.2019 по 29.03.2019, як і не встановлено судом виникнення у заявника права грошової вимоги на стягнення з боржника за прострочення оплати вартості товару, поставленого на підставі видаткової накладної № РН-00631 від 12.04.2019, пені та 3 % річних за 11.06.2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Згідно з ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" 3 460,74 грн пені, 887,61 грн інфляційних втрат та 16,04 грн 3 % річних.

Згідно з ч. 2 ст. 151 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

З урахуванням викладеного, судовий збір за подання заяви про видачу судового наказу в розмірі 186,52 грн, пропорційно задоволеним вимогам, покладається на боржника, решта судового збору (5,58 грн), у зв`язку з частковою відмовою у задоволенні заяви - на заявника.

Керуючись статтями 151 - 154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Корум Сорс" 3 460,74 грн пені, 887,61 грн інфляційних втрат та 16,04 грн 3 % річних.

2. Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені статтями 254 - 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Нечай