ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 справа № 914/1430/19

м. Львів

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод», м. Кременчук

до відповідача: Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Стрий

про стягнення 518 625, 86 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Банзулі

Представники:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: Яців В. Р.

Хід розгляду спору:

Позовну заяву подано Публічним акціонерним товариством «Крюківський вагонобудівний завод» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 4 475 644, 98 грн.

Ухвалою господарського суду від 29.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.08.2019.

У зв`язку з перебуванням судді Мороз Н. В. у відрядженні, розгляд справи №914/1430/19, призначений на 16.08.2019 не відбувся.

Ухвалою від 19.08.2019 підготовче засідання відкладено на 03.09.2019.

03.09.2019 підготовче засідання відкладено на 17.09.2019 з підстав, викладених у відповідній ухвалі суду.

Ухвалою від 17.09.2019 продовжено підготовче провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 10.10.2019.

10.10.2019 підготовче засідання відкладено на 01.11.2019 з підстав, викладених у відповідній ухвалі суду.

Ухвалою від 01.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 26.11.2019.

В судове засідання 26.11.2019 представник позивача не з`явився. Клопотанням від 08.10.2019 просить суд провести судовий розгляд справи по суті без участі представника Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» та задоволити позовні вимоги щодо сплати відповідачем штрафних санкцій в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з`явився. Дав пояснення по суті спору, просить суд зменшити розмір нарахованої позивачем пені у відповідності до заяви про зменшення штрафних санкцій від 17.09.2019.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами існують договірні відносини на підставі Договору поставки №СВРЗ-03-22-18-161/ю від 06.11.2018, відповідно до умов якого, позивач зобов`язався протягом 2018 року поставити відповідачу продукцію (товари), а відповідач - прийняти і оплатити такі товари згідно умов Договору.

На виконання взятих на себе зобов`язань, позивач відвантажив товар на адресу відповідача на загальну суму 3 934 716, 00 грн. Однак, відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання щодо оплати за отриманий товар.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з позовом про стягнення з відповідача 3 934 716, 00 грн. заборгованості за поставлену продукцію, 322 644, 67 грн. пені, 54 331, 41 грн. 3% річних та 163 952, 90 грн. інфляційного збільшення суми боргу.

Під час розгляду справи в суді 08.08.2019, від відповідача на розрахунковий рахунок позивача надійшли грошові кошти в розмірі 3 934 716, 00 грн.

Згідно відповіді на відзив від 13.09.2019 №1-23юр, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 322 644, 67 грн., 3% річних в розмірі 54 331, 41 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 141 649, 78 грн.

Судом розцінено дану заяву, як заяву про зменшення позовних вимог.

Правова позиція відповідача.

05.08.2019 через службу діловодства господарського суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого останній просить суд відмовити у стягненні інфляційного збільшення суми боргу.

Заявою про зменшення штрафних санкцій від 17.09.2019 відповідач просить суд врахувати стан виконання зобов`язання відповідачем (сплату основного боргу в повному обсязі) та зменшити розмір штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору від 06.11.2018 СВРЗ-03-22-18-161/ю.

Обставини справи.

06.11.2018 між Публічним акціонерним товариством «Крюківський вагонобудівний завод» (позивач, за договором постачальник) та Публічним акціонерним товариством Українська залізниця в особі філії Стрийський вагоноремонтний завод Публічного акціонерного товариства Українська залізниця (відповідач, за договором покупець) укладено Договір поставки №СВР3-03-22-18-161/ю.

Згідно умов п. 1.1. договору, постачальник зобов`язувався протягом 2018 року поставити покупцю товари, зазначені в специфікації № 1 (додаток №1) до даного договору, що є невід`ємною частиною договору, а покупець прийняти і оплатити такі товари згідно умов договору. Кількість товару складає 5006 штук і визначається у Специфікації № 1, яка є невід`ємною частиною договору (п. 1.3). Ціна цього договору становить 3 934 716, 00 грн., в тому числі ПДВ (п.3.1).

Специфікацією № 1 до договору сторони погодили до постачання наступного товару: пружина зовнішня 2 503 шт. та пружина внутрішня 2 503 шт., на загальну суму 3 934 716, 00 грн.

Відповідно до п.4.2 договору, покупець здійснює оплату поставленого протягом 10 банківських днів з дня отримання на підставі виставленого рахунку постачальником але не раніше реєстрації податкової накладної. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами видаткової накладної або акту приймання-передачі. Строк (термін) поставки (передачі) товарів протягом 5 днів від дня подання заявки покупцем.

На виконання взятих на себе зобов`язань та на підставі заявки покупця від 17.12.2018 №2772 (в матеріалах справи) позивачем відвантажено відповідачу товар на загальну суму 3 934 716, 00 грн., що підтверджується відповідними видатковими накладними від 19.12.2018, підписаними представниками сторін (в матеріалах справи). Дана обставина сторонами не заперечувалась.

Крім того, сторонами оформлено рахунки-фактури зі строком оплати по 09.01.2019 включно.

Однак, в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідачем не оплачено прийнятий товар, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо погашення боргу, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

В процесі розгляду справи, 08.08.2019, відповідачем сплачено заборгованість в розмірі 3 934 716, 00 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача за період 08.08.2019, а також платіжними дорученнями №2061211, №2061173 та №2061201 від 08.08.2019 (в матеріалах справи).

За неналежне виконання взятих на себе за договором зобов`язань щодо оплати товару, позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 322 644, 67 грн., 3% річних в розмірі 54 331, 41 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 141 649, 78 грн. за період з 10.01.2019 по 26.06.2019.

Оцінка суду.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Однією з підстав виникнення зобовязань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно приписів ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Таким чином саме особа, яка порушила зобов`язання має довести відсутність своєї вини у вказаному порушенні в силу вимог вищевказаних норм законодавства.

В той же час, відповідачем в порушення приписів ст.74 ГПК України не доведено, що ним ужито усіх заходів для недопущення господарського правопорушення.

Уклавши вказаний вище договір та отримавши від позивача товар, відповідачу було відомо про виникнення у нього обов`язку щодо оплати.

Невжиття відповідачем заходів, спрямованих на виконання свого зобов`язання за договором за своєю суттю є ухиленням від виконання господарського зобов`язання.

Разом з тим, в силу ст.ст. 6, 626 ЦК України, сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні (погоджені) умов договору. При цьому відносини, що виникли між сторонами засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Дослідивши та проаналізувавши подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем не виконано передбаченого договором та законом обов`язку щодо оплати за поставлений товар, чим було порушено право позивача на одержання коштів.

Як визначено в ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, сплата трьох процентів річних від простроченої суми не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

На підставі вищенаведеного, згідно розрахунку, доданого до відповіді на відзив, позивачем за прострочення виконання зобов`язання нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 54 331, 41 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 141 649, 78 грн. за період з 10.01.2019 по 26.06.2019.

Крім того, відповідно до ст. 611 ЦК України, правовими наслідками порушення зобов`язання є зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Згідно з положеннями ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом положень ч. 4 та 6 ст. 231 ГК України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 8.2 договору сторони погодили, що у разі порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

На підставі зазначеного, у зв`язку із порушенням відповідачем строків оплати товару, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 322 644, 67 грн. за період з 10.01.2019 по 26.06.2019.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон», суд встановив, що сума пені становить 322 646, 54 грн., 3% річних складають 54 331,43 грн., а інфляційні нарахування становлять 143 459, 56 грн., що є більшим ніж нарахував позивач у своєму розрахунку.

Однак, у відповідності до ч. 2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Відтак, задоволенню підлягає нарахована позивачем сума пені у розмірі 322 644, 67 грн., 3% річних у розмірі 54 331,41 грн. та 141 649,78 грн. інфляційних нарахувань.

У відзиві на позовну заяву, заяві про зменшення штрафних санкцій та у судових засіданнях відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, зокрема пені за неналежне виконання умов договору від 06.11.2018 №СВРЗ-03-22-18-161/ю.

Щодо вказаного клопотання суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Також відповідно до ч. 2 вказаної норми, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч.3 ст.551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Заявляючи клопотання про зменшення штрафних санкцій, відповідачем не надано доказів того, що останній до подачі позову до суду намагався виконати свої зобов`язання щодо оплати за поставлений товар та вживав для цього якихось заходів. Відповідачем також не наведено інших власних інтересів, які варто було б узяти до уваги при можливому зменшенні належної до сплати неустойки.

Уклавши вказаний вище договір та отримавши від позивача товар, відповідач погодився на запропоновані позивачем умови, в тому числі і умову про сплату пені у разі порушення строків оплати.

Разом з тим, в силу ст.ст. 6, 626 ЦК України, сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні (погоджені) умов договору. При цьому відносини, що виникли між сторонами засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України), що регулюються актами цивільного законодавства України.

Застосований позивачем за неналежне виконання відповідачем умов Договору розмір штрафних санкцій, а саме пеня у розмірі облікової ставки НБУ, погоджений сторонами при укладенні Договору. Вказаний договір на момент розгляду справи не визнаний судом недійсним, зокрема в частині відповідальності сторін за неналежне виконання його умов, а також відсутні докази внесення змін до нього сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

При вирішенні вказаного клопотання судом враховано правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

В матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які б унеможливлювали чи ускладнювали для відповідача виконання його обов`язку за Договором.

Зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в п.18 постанови від 19.03.2019 у справі № 910/3652/18).

Оцінюючи матеріали справи, виходячи з інтересів сторін, суд не вбачає передбачених законом підстав для зменшення пені, у зв`язку з чим клопотання відповідача залишається без задоволення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Так, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів (ст. 4 ГПК України).

Отже, вирішуючи спір по суті, господарський суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.

З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, є порушеним відповідачем.

Таким чином, станом на день прийняття рішення судом, сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору та порушенням строків оплати за поставлений товар, підтверджена матеріалами справи та становить 322 644, 67 грн. пені, 54 331, 41 грн. 3% річних та 141 649, 78 грн. інфляційних нарахувань. Доказів зворотнього суду не надано.

Згідно ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають до задоволення повністю у відповідності до заяви про зменшення позовних вимог, викладеної у відповіді на відзив від 13.09.2019 №1-23юр.

Судові витрати.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд, також звертає увагу позивача на положення п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір», у відповідності до якого, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-78, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (82400, Львівська область, м. Стрий, вул. Зубенка, 2, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» (м. Київ, провулок Лабораторний, 7А, ) 322 644, 67 грн. пені, 54 331, 41 грн. 3% річних та 141 649, 78 грн. інфляційних нарахувань та 7 780, 91 грн. судового збору.

Рішення виготовлено 03.12.2019.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.