РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.11.2019Справа № 910/6043/19
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Український державний центр радіочастот"

до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення

про зобов`язання укласти додаткову угоду

При секретарі судового засідання: Радченко А.А.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Хмелюк А.П. - представник за довіреністю № 3104/19 від 13.08.2019 р.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява державного підприємства "Український державний центр радіочастот" до Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення про зобов`язання укласти додаткову угоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.12.2018 року між сторонами укладено договір №0119/307м-18 на послуги (роботи), пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів з урахуванням протоколу розбіжностей від 29.12.2018 та протоколу узгодження розбіжностей від 15.01.2019.

З метою приведення тексту укладеного між сторонами договору у відповідність до вимог законодавства позивачем направлено відповідачу пропозицію про укладення додаткової угоди №1 до договору.

Відповідач відмовив у підписання додаткової угоди №1 до договору, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.05.2019 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення цієї ухвали.

21.05.2019 до канцелярії суду позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви з доданими документами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.05.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 15.07.2019 року.

13.06.2019 року від відповідача до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву.

24.06.2019 року до канцелярії суду позивачем подано відповідь на відзив.

В судовому засіданні 15.07.2019 року оголошено перерву на 29.07.2019 року.

15.07.2019 року до канцелярії суду позивачем подано заяву про долучення документів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.07.2019 року постановлено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 09.09.2019 року.

В судовому засідання 09.09.2019 року представник відповідача подав клопотання про долучення доказів.

Судом постановлено протокольну ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 24.09.2019 року.

В судовому засіданні 24.09.2019 року представник позивача подав заяву про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача подав клопотання про долучення доказів.

В судовому засіданні 24.09.2019 року судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 22.10.2019 року.

Судове засідання 22.10.2019 не відбулося, оскільки, відповідно до Акту щодо знеструмлення електромережі суду, вихід з ладу сервера автоматизованої системи та інші умови, що впливають на безперебійність та функціонування автоматизованої системи б/н від 22.10.2019 встановлено, що 22.10.2019 в період з 09 год. 35 хв до 11 год 20 хв. із приміщень, які займає Господарський суд міста Києва, розташованих по вул. Б. Хмельницького, 44, 44-Б, 44-В у місті Києві, було проведено евакуацію працівників Господарського суду міста Києва та відвідувачів суду у зв`язку із надходженням повідомлення про замінування будівель суду, тому суд визнав за доцільне призначити розгляд справи на іншу дату.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.10.2019 року призначено розгляд справи на 05.11.2019 року.

В судове засідання 05.11.2019 року представник позивача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за №018.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив суд відмовити в його задоволенні.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

29.12.2018 року між державним підприємством "Український державний центр радіочастот" (виконавець) та Концерном радіомовлення, радіозв`язку та телебачення (замовник) укладено договір №0119/307м-18 на послуги (роботи), пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів з урахуванням протоколу розбіжностей від 29.12.2018 року та протоколу розбіжностей від 15.01.2019 року.

Відповідно до п.1.1 договору, предметом цього договору є надання виконавцем послуг, пов`язаних з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності (ЕМС) радіоелектронних засобів (РЕЗ), згідно з виданими дозволами, а також виявлення та усунення дії джерел радіозавад роботі РЕЗ замовника.

Пунктом 1.3 Положення про радіочастотний моніторинг у смугах радіочастот загального користування, затвердженого рішенням Національної комісії з питань регулювання зв`язку України від 16 липня 2009 р. № 1599 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 7 серпня 2009 р. за № 741/16757 (надалі Положення) радіочастотний моніторинг здійснює Державне підприємство "Український державний центр радіочастот" (далі - УДЦР).

Згідно з ч.3 статті 16 Закону України "Про радіочастотний ресурс України" УДЦР здійснює такі види діяльності: присвоєння радіочастот, призначення позивних сигналів радіоелектронним засобам, видача дозволів на експлуатацію; ведення реєстру присвоєнь радіочастот; проведення радіочастотного моніторингу використання радіочастотного ресурсу України відповідно до цього Закону; здійснення заходів щодо забезпечення електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів, випромінювальних пристроїв; здійснення заходів щодо виявлення та усунення дії джерел радіозавад; підготовка висновків для прийняття національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, відповідних рішень щодо видачі ліцензій на користування радіочастотним ресурсом України; підготовка висновків на безпосереднє замовлення для Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення щодо можливості та умов користування радіочастотним ресурсом України для телерадіомовлення, у тому числі для потреб тимчасового мовлення; інші види діяльності, пов`язані з користуванням радіочастотним ресурсом України і передбачені статутом УДЦР.

Пунктом 4 статті 16 Закону України "Про радіочастотний ресурс України" передбачено, що УДЦР на платній основі за рахунок коштів користувачів радіочастотного ресурсу України на їх замовлення виконує роботи (надає послуги), а за рахунок коштів Державного бюджету України - роботи, пов`язані з розрахунком мереж цифрового наземного мовлення та виявленням джерел радіозавад у смугах частот загального користування за заявою спеціальних користувачів. Перелік робіт та послуг, що виконує УДЦР, а також тарифи на них затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, у встановленому порядку.

Відповідно до ч.1, 4 статті 19 Закону України "Про радіочастотний ресурс України" радіочастотний моніторинг здійснюється з метою захисту присвоєнь радіочастот, визначення наявного для використання радіочастотного ресурсу України, ефективності використання розподілених смуг радіочастот та розроблення науково обґрунтованих рекомендацій для прийняття відповідних рішень щодо підвищення ефективності використання та задоволення потреб користувачів радіочастотного ресурсу України.

Радіочастотний моніторинг у смугах радіочастот загального та спеціального користування здійснюється за рахунок користувачів радіочастотного ресурсу.

Відповідно до п. 1.6 Положення роботи з радіочастотного моніторингу та забезпечення ЕМС РЕЗ, ВП у смугах радіочастот загального користування виконує УДЦР на платній основі за господарськими договорами, укладеними з користувачами РЧР.

Пунктом 1.7 Положення передбачено, що вартість робіт з радіочастотного моніторингу у смугах радіочастот загального користування визначаються тарифами на роботи (послуги) державного підприємства "Український державний центр радіочастот", пов`язані з користуванням радіочастотним ресурсом України та вимірюванням параметрів телекомунікаційних мереж, які затверджуються рішенням НКРЗІ.

Оплата робіт, пов`язаних з радіочастотним моніторингом, здійснюється користувачами РЧР щомісячно на підставі договору з УДЦР відповідно до законодавства (п.1.8 Положення).

Кожний користувач РЧР укладає з УДЦР договір про проведення радіочастотного моніторингу у смугах радіочастот загального користування (п.1.9 Положення).

Відповідно до п. 1.11, 1.12 Положення перелік РЕЗ (ВП), стосовно яких проводяться роботи, пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням ЕМС РЕЗ (ВП), визначається УДЦР і наводиться у засвідчених сторонами додатках до договору.

Дані щодо виданих (анульованих) дозволів на експлуатацію РЕЗ (ВП) враховуються шляхом внесення змін у додаток до договору.

Зазначена норма зумовлена тим, що відповідно до п. 2.3 Положення про РЧМ інформаційною основою радіочастотного моніторингу у смугах радіочастот загального користування є, зокрема, база даних присвоєнь радіочастот у смугах радіочастот загального користування, а реєстр присвоєнь частот відповідно до п. 2 частини третьої ст. 16 Закону веде УДЦР.

Відповідно до п.3.1 договору орієнтовна вартість надання послуг (виконання робіт), пов`язаних з радіочастотним моніторингом та забезпеченням ЕМС РЕЗ, на 2019 рік становить 500 000 грн. з ПДВ. Вартість робіт визначається на підставі тарифів на роботи (послуги) Державного підприємства "Український державний центр радіочастот", затверджених рішенням НКРЗІ та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України, з урахуванням коефіцієнтів їх зниження, затверджених відповідним рішенням НКРЗІ. Вартість надання послуг (виконання робіт) за один календарний місяць розраховується відповідно до замовлення та фактично наданих виконавцем послуг (наданих робіт). Вартість послуг (робіт) може бути змінена за взаємною згодою сторін у разі зміни загальної кількості РЕЗ в мережі замовника, щодо яких надаються послуги (виконуються роботи), пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням ЕМС або зміни вимог законодавства шляхом укладання додаткової угоди до цього договору.

Радіочастотний моніторинг одного РЕЗ радіорелейного зв`язку замовника здійснюється з періодичністю 1 раз на рік. До щомісячного замовлення включається кількість РЕЗ радіорелейного зв`язку, що підлягають радіочастотному моніторингу в місяці, що планується.

Згідно з п.8.1 договору невід`ємною частиною цього договору є додаток - перелік РЕЗ, що підлягали радіочастотному моніторингу в поточному місяці.

Так, в матеріалах справи наявний підписаний сторонами договору додаток до договору 0119/307м-18 від 29.12.2018 Перелік РЕЗ, що підлягають радіочастотному моніторингу Періодичність радіочастотного моніторингу та оплати - за місяць, дійсний з 01.05.2019.

Як зазначено позивачем, Концерн радіомовлення, радіозв`язку та телебачення є державним оператором телерадіомовлення, радіорелейного й супутникового зв`язку та загальним користувачем радіочастотного ресурсу України.

Станом на 01.04.2019 Відповідач має 1013 діючих дозволів на експлуатацію РЕЗ, з них:

- аналогове звукове мовлення - 240;

- аналогове телевізійне мовлення -451;

- цифрове наземне телевізійне мовлення - 23;

- радіорелейний зв`язок - 293;

- супутниковий радіозв`язок - 2;

- широкосмуговий радіодоступ - 4.

Так, пунктом 8.1 укладеного між сторонами договору № 0119/307м-18 від 29.12.2018 року передбачено наявність додатку до договору «Переліку РЕЗ, що підлягали радіочастотному моніторингу у поточному місяці».

У зв`язку із зазначеною редакцією пункту 8.1. договору, відповідачем під час формування для позивача замовлення на виконання робіт (пункт 3.2. договору) не враховуються РЕЗ аналогового телевізійного мовлення, що суперечить нормам чинного законодавства у сфері користування радіочастотним ресурсом України.

З метою приведення тексту укладеного між сторонами договору № 0119/307м-18 від 29.12.2018 року у відповідності до вимог пункту 1.11. вказаного Положення, керуючись ст. 181, ч. 2 статті 188 Господарського кодексу України, позивачем 01.04.2019 вручено відповідачу пропозицію (лист вих. № 80/12.3/12-10/4002) про внесення змін до укладеного між сторонами договору № 0119/307м-18 від 29.12.2018 шляхом підписання додаткової угоди № 1 до договору.

23.04.2019 року відповідач (лист вих. № 1787/14-06) направив на адресу позивача відповідь на пропозицію щодо укладання додаткової угоди № 1 до договору, в якій зазначалось, що відповідач вважає недоцільним укладання додаткової угоди № 1 до договору і повертає її позивачеві без реалізації. В обґрунтування викладеної позиції відповідач посилається на Постанову КМУ № 815 від 09.06.2016 «Про затвердження Плану використання радіочастотного ресурсу України» (зі змінами) та рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, згідно яких з 01.09.2018 аналогове телевізійне мовлення відключено по всій території України за виключенням районів проведення операції об`єднаних сил та засобів мережі Національної суспільної телерадіокомпанії України (ПАТ «НСТУ»). З 25 вересня 2018 року РЕЗ мовлення мережі НСТУ також були відключені рішенням керівництва Концерну РРТ через багатомільйонні борги за надані послуги.

У зв`язку з переоформленням та анулюванням НСТУ частини своїх ліцензій на ефірне мовлення у 2019 році Концерном РРТ було анульовано дозволи на експлуатацію РЕЗ мережі НСТУ і ретранслятори інших компаній.

На думку відповідача, включення до замовлення засобів, які не працюють відповідно до рішень Уряду та Національної ради є протиправним.

Обґрунтовуючи звернення до суду із позовною заявою, позивач стверджує, що вважає безпідставною відмову відповідача підписати нову редакцію додатку № 1 до договору у запропонованій позивачем редакції, чим відповідач порушив вимоги Закону України "Про радіочастотний ресурс України" (з послідуючими змінами та доповненнями), "Положення про радіочастотний моніторинг у смугах радіочастот загального користування", затвердженого рішенням Національної комісії з питань регулювання зв`язку України від 16.07.2009 p. N 1599 та вимоги п.3 ст. 179 Господарського кодексу України, відповідно до якого укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 4 статті 188 ГК України встановлено, що у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Таким чином, предметом позову у справі є вимога позивача про зобов`язання Концерну радіомовлення, радіозв`язку та телебачення укласти з державним підприємством "Український державний центр радіочастот" додаткову угоду №1 до договору від 29.12.2018 №0119/307м-19 на послуги (роботи), пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпечення електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів з додатком №1 до додаткової угоди №1 до договору від 29.12.2018 №0119/307м-19 у редакції визначеній позивачем у позовній заяві.

Заперечуючи проти позову відповідач у відзиві зазначив, що підписавши договір та протокол узгодження розбіжностей до нього, позивач та відповідач погодили усі умови договору, які є обов`язковими до виконання сторонами відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України.

Лише протягом 2019 року Концерном РРТ було анульовано понад 500 дозволів на експлуатацію РЕЗ. Недоречно було б включати вказані РЕЗ до додатку одразу при укладанні договору, якщо Концерн РРТ не планував та не мав правових підстав їх використовувати. Кількість дозволів на експлуатацію РЕЗ щомісяця змінюється: якісь дозволи анулюються, якісь отримуються нові.

Як зазначав Концерн РРТ у своєму листі від 23.04.2019 р. № 1787/14-06 деякі телерадіокомпанії (ТК «Інтер», ТРК «Студія « 1+1») власні ліцензії на аналогове мовлення не переоформлюють та не анулюють, незважаючи на відключення аналогового телевізійного мовлення згідно Постанови КМУ № 815 від 09.06.2006 р. «Про затвердження Плану використання радіочастотного ресурсу України» зі змінами та відповідних рішень Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, що не дає Концерну РРТ права анулювати дозволи на експлуатацію РЕЗ, що зараз не використовуються. Також, слід зазначити, що деякі телерадіокомпанії звернулися до суду щодо спонукання Концерну РРТ до виконання договорів з аналогового мовлення (справа № 910/14569/18, № 910/11812/18, № 910/11813/18).

Слід зазначити, що у травні 2019 року дозволи на експлуатацію телевізійних передавачів ТК «Інтер» та ТРК «Студія « 1+1» анульовані ДП «УДЦР» за замовленням Концерну РРТ. Такі дії відповідача усувають основний предмет спору у даній справі, про необхідність включення до додаткової угоди всіх РЕЗ, на які отримано дозволи на експлуатацію, але не експлуатуються.

Таким чином, на думку відповідача, спроби позивача включити до додатку договору РЕЗ, що не використовуються відповідно до рішень Уряду та Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення є протиправними та незаконними.

Позивачем не заперечується факт ухвалення протягом 2018 року Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення рішення про вимкнення аналогового телевізійного мовлення, проте зазначено що в них містять формулювання «ліцензії на мовлення втрачають чинність».

Відповідно до ч. 6 статті 50 Закону України «Про радіочастотний ресурс України» припинення використання радіоелектронних засобів мовлення здійснюється виключно на підставі анулювання відповідної ліцензії на мовлення або анулювання дозволу на експлуатацію радіоелектронного засобу мовлення.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 45 Закону України «Про радіочастотний ресурс України» підставою для прийняття Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, рішення про анулювання дозволу на експлуатацію є анулювання ліцензії на мовлення або відповідного подання Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення щодо багатоканальних телесистем, які передбачають використання радіочастотного ресурсу України.

Згідно з ч. 3 ст. 45 Закону України «Про радіочастотний ресурс України» УДЦР (Позивач) приймає рішення про анулювання дозволу на експлуатацію на підставі:

1) заяви користувача радіочастотного ресурсу України про анулювання дозволу;

2) скасування державної реєстрації суб`єкта господарювання - користувача радіочастотного ресурсу України;

3) нотаріально засвідченої копії свідоцтва про смерть фізичної особи - користувача радіочастотного ресурсу України.

Судом враховано, що станом на 01.04.2019 року відповідач не здійснив анулювання усіх дозволів на експлуатацію РЕЗ аналогового телевізійного мовлення та станом на 01.04.2019 року мав діючі дозволи на експлуатацію РЕЗ аналогового мовлення.

Проте, вищезазначені РЕЗ, не використовуються відповідачем відповідно до рішень Уряду та Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, що не заперечується позивачем та між сторонами було укладено договір №0119/307м-18 на послуги (роботи), пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпеченням електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів від 29.12.2018 року в якому сторонами визначено, що невід`ємною частиною цього договору є додаток - перелік РЕЗ, що підлягали радіочастотному моніторингу в поточному місяці.

Так, в матеріалах справи наявний підписаний сторонами без заперечень зі сторони позивача додаток до договору №0119/307м-18 від 29.12.2018 Перелік РЕЗ, що підлягають радіочастотному моніторингу Періодичність радіочастотного моніторингу та оплати - за місяць, дійсний з 01.05.2019.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Позивачем не заперечується факт поступового анулювання дозволів на експлуатацію РЕЗ.

Крім того, відповідно до п. 1.12 Положення дані щодовиданих (анульованих) дозволів на експлуатацію РЕЗ (ВП) враховуються шляхом внесення змін у додаток до договору.

Суд звертає увагу на те, що вимоги позивача фактично стосуються переліку РЕЗ аналогового телевізійного мовлення на які були наявні дозволи на момент укладання між сторонами договору, а не нових дозволів отриманих відповідачем щодо РЕЗ аналогового телевізійного мовлення.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках (ч. 2 ст. 181 ГК України).

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Пунктами 2, 3 вказаної вище статті передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (п. 4 ст. 188 ГК України).

Крім того, із змісту статті 20 Господарського кодексу України вбачається, що одним із способів захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання може бути установлення, зміна і припинення господарських правовідносин.

Стаття 16 Цивільного кодексу України серед інших способів захисту передбачає зміну правовідношення.

Серед способів захисту права або інтересу особи не передбачено такого способу як встановлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов`язання особи до укладення додаткової угоди до договору.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12.

Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005, заява № 38722/02).

Крім того, суд звертає увагу на те, що примусовий порядок укладення господарських договорів за рішенням суду регулюється статтею 187 Господарського кодексу України та статтею 649 Цивільного кодексу України, виходячи зі змісту яких і принципу свободи укладення договору, переддоговірні спори поділяються на спори про спонукання до укладення договору, якщо одна з сторін ухиляється від його укладення, та на спори з умов договору, коли сторони не врегулювали розбіжності щодо умов договору. При цьому можливість розгляду цих спорів в судовому порядку обумовлюються обов`язковістю договору.

Тобто, виходячи з норм чинного законодавства та усталеної судової практики, особа вправі звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України з позовом про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативно-правовим актом, що містить відповідний обов`язок, а зобов`язання укласти додаткову угоду до договору у судовому порядку не відповідає способам захисту прав, передбачених ст.16 ЦК України.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним засобом юридичного захисту та не призводить до відновлення порушеного права.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 ГПК України).

Частиною 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За таких обставин, беручи до уваги встановлені обставини, підтверджені належними доказами, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову повністю.

При цьому, суд відзначає, що інші доводи та заперечення сторін не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених позивачем вимог щодо зобов`язання відповідача укласти з державним підприємством "Український державний центр радіочастот" додаткову угоду №1 до договору від 29.12.2018 №0119/307м-19 на послуг (роботи), пов`язані з радіочастотним моніторингом та забезпечення електромагнітної сумісності радіоелектронних засобів з додатком №1 до додаткової угоди №1 у редакції визначеній позивачем у позовній заяві

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст.ст. 74, 76, 77, 86, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 03.12.2019 року.

Суддя С.М. Мудрий