СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2019 р. Справа № 917/953/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Крестьянінов О.О.,

за участю секретаря судового засідання Кладька А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (вх.№3311 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 01.10.2019 (рішення ухвалене суддею Пушко І.І. 01.10.2019 у приміщенні господарського суду Полтавської області об 11:50 год., повний текст рішення складено і підписано 02.10.2019) у справі №917/953/19

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ,

до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, м. Полтава,

про стягнення 1101697,51 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до відповідача, Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, про стягнення 1101697,51 грн., з яких 635546,35 грн. пені, 100127,00 грн. 3% річних, 366024,16 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 01.10.2019 у справі №917/953/19 позов задоволено частково, стягнуто з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 190663,91 грн. пені, 100127,00 грн. 3% річних, 345400,05 грн. інфляційних втрат; 16216,10 грн. - витрат по сплаті судового збору. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року позивач поставив відповідачу природний газ на умовах договору, оплату якого відповідач здійснив у повному обсязі. За зобов`язаннями жовтня 2016 року лютого 2017 року розрахунок за поставлений газ відповідач здійснив своєчасно, в строки, встановлені п. 6.1 договору. Оплату за газ, переданий позивачем в березні 2017 року, відповідач здійснив із порушенням строків, встановлених договором. Відповідач не надав суду доказів в підтвердження своєчасної сплати грошових коштів за отриманий газ в березні 2017 року. Докази, які б спростовували викладені позивачем у розрахунку відомості щодо термінів здійснення фактичної оплати та розмірів відповідних грошових сум, які надійшли позивачу за договором постачання природного газу № 3790/1617-БО-24 від 14.09.2016, відповідачем надані не були. Суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення 635546,35 грн. пені, 100127,00 грн. 3% річних, за договором постачання природного газу №3790/1617-БО-24 від 14.09.2016. Щодо заявленої позивачем суми 366024,16 грн. інфляційних втрат суд зазначив, що позовні вимоги в частині інфляційних втрат за зобов`язаннями березня 2017 року за період травень 2017 року - січень 2018 року є правомірними в сумі 345400,05 грн. та підлягають задоволенню в цій частині; в іншій частині вимоги щодо стягнення інфляційних підлягають відхиленню як невмотивовані; фактично позивачем нараховано інфляційні втрати на розмір боргу, збільшений на розмір інфляції за попередній період. Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 70% - враховуючи статус відповідача, соціальну спрямованість його діяльності по безперебійному забезпеченню тепловою енергією населення, підприємств, установ та організацій, який не є фактичним (кінцевим) споживачем газу, взявши до уваги майновий (фінансовий) стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та баланс їх інтересів, значний розмір стягнутої суми боргу і значний розмір нарахованої і пред`явленої до стягнення пені та відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за договором постачання природного газу, ступінь виконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором, а також те, що позивач є суб`єктом господарювання державної форми власності, засновником та єдиним акціонером компанії є держава, несвоєчасний розрахунок за поставлений газ у відповідача виник перед позивачем в зв`язку з тим, що саме держава не надала вчасно кошти для погашення різниці в тарифах.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач у межах встановленого законом строку звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 444882,44 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 20624,11 грн., прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України щодо стягнення пені в сумі 444882,44 грн. та інфляційних нарахувань у розмірі 20624,11 грн. задовольнити. Судові витрати покласти на відповідача.

Апелянт зазначає, що ним правильно нараховано інфляційні витрати та розмір боргу. Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, заявник зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір неустойки. Позивач із посиланням на ст.617, ч.1 ст.625 ЦК України, ч.2 ст.218, ст.219, ч.1 ст.229 ГК України зазначає, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції, тобто боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин. Заявник стверджує, що, застосовуючи ст.233 ГК України щодо зменшення розміру штрафних санкцій, місцевий господарський суд не оцінив об`єктивно, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів обох сторін, а не лише відповідача, не дослідив причин неналежного виконання зобов`язання, не встановив невідповідності розміру пені наслідкам порушення, а обмежився лише посиланнями на важкий матеріальний стан відповідача, тоді як відповідач не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №922/1010/16 від 12.06.2018). Апелянт також вказує на те, що за 9 місяців 2018 року торгова дебіторська заборгованість АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України становила 42663 тис.грн., торгова кредиторська заборгованість за цей же період становила 4636 тис.грн., відстрочені податкові зобов`язання 69423 тис.грн., розмір короткострокових позик 44380 тис.грн., довгострокових 8784 тис.грн.; наведені дані свідчать про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі, для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювального сезону 2017/2018 років; відсутність можливості вчасно надати послуги з постачання природного газу спричинить значні соціально та економічно негативні наслідки для всієї України. На думку апелянта, відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки; суд не надав належної уваги ступеню виконання зобов`язання, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу, що призвело до порушення норм матеріального права.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2019 відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, призначено її розгляд на 03.12.2019.

Відповідач 18.11.2019, у межах встановленого судом строку, надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому із посиланням на встановлений державою спеціальний режим проведення розрахунків за природний газ зазначає, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення пені та фінансових санкцій та наполягає на застосуванні контррозрахунку, наданого ним суду першої інстанції разом із відзивом на позов. Також відповідач вважає, що місцевий господарський суд правомірно зменшив розмір неустойки, врахувавши ступінь виконання Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства Полтаватеплоенерго своїх зобов`язань з оплати отриманого природного газу за договором та інші обставини, які обґрунтовано визнано винятковими.

Присутні в судовому засіданні 03.12.2019 представники сторін підтримали викладену ними письмово правову позицію.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі у відповідності до приписів ч.1 ст.210 ГПК України.

Учасники процесу погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано до справи у відповідності до ст.74 ГПК України та які стосуються меж апеляційного розгляду справи.

За таких обставин колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст.282 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Між Національною акціонерною компанією Нафтогаз України та Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства Полтаватеплоенерго укладено договір постачання природного газу № 3790/1617-БО-24 від 14.09.2016 (том 1, а.с. 16-24, далі - договір), за умовами якого позивач (постачальник) зобов`язався поставити відповідачу (споживачу) у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

За п. 1.2 договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами, організаціями та іншими споживачами.

До договору сторони уклали додаткові угоди №№ 1-7 (том 1, а.с. 25-35).

Пунктом 2.1 договору встановлено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року природний газ орієнтовним обсягом до 20157,0 тис. куб. м.

Позивач у період з жовтня 2016 року по березень 2017 року передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 57200843,81 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за ці періоди (том 1, а.с. 36-41), оформленими згідно з п. 3.4 договору.

Відповідно до п. 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №3), оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. Пунктом 6.6 встановлено порядок оплати споживачем вартості наданої оператором газотранспортної системи послуги з балансування, а також інших витрат постачальника.

Згідно п. 6.3 договору, платежі за договором здійснюються на поточний рахунок постачальника з урахуванням вимог чинного законодавства щодо відкриття поточних рахунків із спеціальним режимом використання підприємствами, що виробляють теплову енергію. В будь-якому випадку споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п. 6.1 цього договору.

Як встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами в ході апеляційного провадження, оплату за отриманий природний газ відповідач провів у повному обсязі в сумі 57200843,81 грн., що підтверджується виписками банку по рахунку позивача (том 1, а.с. 43-44).

Із вказаних виписок та наданих позивачем розрахунків вбачається, що оплату за газ, отриманий у жовтні, листопаді та грудні 2016 року, а також, у січні та лютому 2017 року (тобто за більшу частину періоду поставок) було здійснено відповідачем своєчасно.

Заборгованість у сумі 11550984,05 грн. виникла лише за березень 2017 року. Із травня 2017 року відповідач щомісяця (здійснюючи по декілька платежів за місяць крім грудня 2017 року та січня 2018 року) частково погашав зазначений борг і на початку лютого 2018 року повністю розрахувався із позивачем.

Пунктом 8.2 договору (в редакції додаткової угоди №3) передбачено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з п.6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 21% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

З посиланням на наведену норму договору, позивач у червні 2019 року (тобто після сплати відповідачем суми основного боргу в повному обсязі) звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 635546,35 грн. пені, нарахованої за зобов`язаннями березня 2017 року за період з 26.04.2017 по 26.10.2017. Також із посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач заявив до стягнення з відповідача: 100127,00 грн. 3% річних, нарахованих за зобов`язаннями березня 2017 року за період з 26.04.2017 по 08.02.2018; 366024,16 грн. інфляційних втрат за зобов`язаннями березня 2017 року за період травень 2017 року - січень 2018 року (розрахунок залучений до справи, том 1, а.с. 12-15).

В ході розгляду даної справи відповідач у відзиві на позов просив суд першої інстанції зменшити розмір пені на 90% в порядку ч.1 ст.233 ГК України (т.1, а.с.69), а також подавав до суду окреме клопотання про зменшення пені (т.1, а.с.200).

Місцевий господарський суд задовольнив позов частково з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку аргументам місцевого господарського суду згідно з підпунктом б) пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду у відповідності до вищенаведених приписів ст.269 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Як було встановлено вище, факт порушення відповідачем строків оплати отриманого природного газу за березень 2017 року, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами в ході апеляційного провадження.

Позивачем у відповідності до умов договору (п.8.2), ст.549 ЦК України, ст.231, 232 ГК України заявлено вимоги про стягнення 635546,35 грн. пені, нарахованої за зобов`язаннями березня 2017 року за період з 26.04.2017 по 26.10.2017.

Перевіривши правильність розрахунку пені, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що її розмір та період її нарахування відповідає вимогам п. 6 ст. 232 ГК України, Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", умовам Договору та не перевищує розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, тому вимоги в цій частині є обґрунтованими і правомірними.

В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд також надав оцінку запереченням та контррозрахунку відповідача, наведеним у відзиві на позовну заяву, щодо розміру заявлених до стягнення нарахувань та правомірно відхилив посилання відповідача на відсутність у Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго можливості впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ - оскільки відповідно до умов договору, споживач у будь-якому випадку зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ і в разі порушення даного обов`язку договором передбачено нарахування пені.

Суд першої інстанції визнав необґрунтованим посилання відповідача на правову позицію судів у справі №918/553/18, оскільки предметом розгляду у вказаній справі були правовідносини, які не є подібними з правовідносинами, з яких виник спір у даній справі №917/953/19. А саме, у справі №918/553/18 (на відміну від даної справи №917/953/19) правовідносини сторін передбачали застосування спеціальних норм законодавства, якими врегульовано процедуру відшкодування коштів на пільги та субсидії населенню з Державного бюджету України.

Щодо постанови Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №922/83/19, на яку в усних поясненнях посилався представник відповідача, то, як було встановлено в судовому засіданні та не спростовано відповідачем, правовідносини у вищевказаній справі також не подібні до даної справи №917/953/19, в якій, зокрема, не було укладено спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України.

Натомість місцевим господарським судом, у відповідності до ч.4 ст. 236 ГПК України прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду щодо наявності підстав для стягнення пені з теплопостачальних підприємств за прострочення оплати газу, використаного для виробництва теплової енергії, що споживалася бюджетними установами, викладену у постановах від 10.04.2019 у справі №905/1005/18, від 24.07.2019 у справі 915/985/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 05.03.2019 у справі № 923/536/18.

Як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу та пояснень представника Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго в судовому засіданні 03.12.2019, відповідач наводить ті ж самі аргументи щодо відсутності правових підстав для здійснення нарахувань на суму основного боргу (зокрема, із посиланням на судові рішення у справі №918/553/18), яким місцевий господарський суд надав належну правову оцінку в оскаржуваному рішенні. Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідачем рішення суду від 01.10.2019 не оскаржено в апеляційному порядку і що в даному провадженні перегляд оскаржуваного рішення здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо правильності нарахування позивачем пені в розмірі 635546,35 грн. у відповідності до умов договору та норм чинного законодавства.

Водночас, як було встановлено вище, відповідач у відзиві на позовну заяву та у поданому до суду першої інстанції клопотанні просив зменшити розмір пені на 90% в порядку ч.1 ст.233 ГК України. Суд першої інстанції розглянув зазначене клопотання та дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 70% а саме, із заявлених позивачем 635546,35 грн. пені оскаржуваним рішенням стягнуто 190663,91 грн., в решті позовних вимог (на суму 444882,44 грн.) у цій частині відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі наполягає на стягненні нарахованої пені в повному обсязі та заперечує проти застосування місцевим господарським судом ст.233 ГК України щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Стосовно вказаних апеляційних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною третьою статті 551 ЦК України.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 13, частини першої статті 76, частини першої статті 78, частини першої статті 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №904/4685/18, від 31.10.2019 у справі №911/874/19 тощо).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, неустойка (штраф, пеня) має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (постанова від 09.11.2018 у справі №908/1661/17, від 05.06.2019 у справі №904/3763/18 тощо).

Відповідно до розділу 1 Статуту відповідача (том 1, а.с. 77) ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго засноване на майні спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області і передане в управління Департаменту будівництва містобудування і архітектури та житлово-комунального господарства Полтавської обласної державної адміністрації.

Предметом діяльності підприємства є, зокрема, забезпечення тепловою енергією на опалення та підігрів води житлового фонду, комунально-побутових та інших об`єктів.

Відповідач не є кінцевим споживачем одержаного природного газу, придбаного за договором, газ використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами (п. 1.2 договору, том 1, а.с. 16), відповідно, єдиним джерелом надходження коштів відповідачеві є грошові кошти, отримані від реалізації теплової енергії та за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за затвердженими тарифами.

На підтвердження свого скрутного становища відповідачем надано суду першої інстанції копію фінансового звіту про фінансові результати за 2018 рік, з якого вбачається, що збиток підприємства складає 51883 тис. грн. (том 1, а.с. 88), а також фінансовою звітністю та довідкою про стан розрахунків споживачів теплової енергії (том.2, а.с. 9 12).

Місцевим господарським судом встановлено, що заборгованість, яка виникла у відповідача перед позивачем, зумовлена незалежними від волі відповідача обставинами - несвоєчасною оплатою споживачами послуг з теплопостачання та відсутністю у ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго можливості вплинути на формування тарифів на теплову енергію. Відповідне підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачем в ході провадження в суді першої та апеляційної інстанції.

У судовому засіданні 03.12.2019 представник позивача зазначав, що згідно з укладеним між сторонами договором природний газ використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями, і з посиланням на вказану обставину, наполягав на тому, що для бюджетних організацій, на відміну від населення, не встановлено мораторію для нарахування штрафних санкцій.

Стосовно вказаного аргумента колегія суддів зазначає, що, як було встановлено вище, скрутний фінансовий стан ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго спричинено комплексом обставин, які підтверджуються доказами, наданими відповідачем суду першої інстанції, тому останній обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми пені, що підлягає стягненню.

Натомість позивач не надав суду першої та апеляційної інстанції доказів, які б підтверджували понесення АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України збитків або можливість їх понесення у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором.

У поясненнях, що надавалися суду першої інстанції (т.2, а.с.13), позивач наводить відомості про фінансовий стан АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на кінець 2017 року, в апеляційній скарзі позивач вказує на те, що за 9 місяців 2018 року торгова дебіторська заборгованість АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України становила 42663 тис.грн., торгова кредиторська заборгованість за цей же період становила 4636 тис.грн., відстрочені податкові зобов`язання 69423 тис.грн., розмір короткострокових позик 44380 тис.грн., довгострокових 8784 тис.грн.; наведені дані свідчать про значний обсяг несплаченої заборгованості підприємств, нестачу коштів для здійснення поточної діяльності позивача, у тому числі, для забезпечення підприємств необхідним обсягом природного газу протягом опалювального сезону 2017/2018 років. Позивач зазначає, що вказана інформація знаходиться у відкритому доступі на сайті АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України.

Однак, на думку колегії суддів, із наведених позивачем відомостей неможливо об`єктивно встановити реальний фінансовий стан позивача, оскільки відсутня інформація щодо чистого доходу, завдяки чому можна визначити збитковість чи прибутковість підприємства, а дані щодо дебіторської заборгованості та розміру позик, які мали місце ще у 2017 та 2018 роках (тоді як позов у даній справі подано в червні 2019 року, тобто після закінчення опалювального сезону 2017/2018 років, на труднощі із забезпеченням якого посилається позивач) не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами (у розумінні ст. 76 79 ГПК України) щодо нестачі у позивача коштів для здійснення поточної діяльності. Окрім того, позивачем не доведено, що незадовільні, за його твердженням, загальні фінансові показники виникли у АТ Національна акціонерна компанія Нафтогаз України саме внаслідок допущення відповідачем порушення зобов`язання за договором.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18.

Щодо ступеню виконання зобов`язання боржником та вжиття останнім заходів до його виконання, то, як уже зазначалося, оплату за газ згідно з договором відповідач протягом п`яти місяців поспіль (з жовтня 2016 року по лютий 2017 року) здійснював своєчасно, і лише за березень 2017 року виникла заборгованість, зумовлена незалежними від волі відповідача обставинами, при цьому відповідачем систематично вживалися заходи, спрямовані на зменшення суми боргу, а саме, починаючи з травня 2017 року відповідач частинами перераховував кошти позивачеві і на початку лютого 2018 року (тобто до звернення Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до суду з позовом у даній справі, який подано в червні 2019 року) повністю сплатив основну заборгованість за договором.

Стосовно посилань апелянта на неврахування місцевим господарським судом балансу інтересів сторін, колегія суддів зазначає, що, як було встановлено вище, відповідач просив про зменшення пені на 90%, однак суд першої інстанції, враховуючи інтереси обох сторін, зменшив її на 70%.

При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (зазначене відповідає правовій позиції, викладеній, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 920/437/19).

Отже, колегія суддів зазначає, що, враховуючи статус відповідача, соціальну спрямованість його діяльності по безперебійному забезпеченню тепловою енергією населення, підприємств, установ та організацій, який не є фактичним (кінцевим) споживачем газу, взявши до уваги майновий (фінансовий) стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та баланс їх інтересів, значний розмір стягнутої суми боргу і значний розмір нарахованої і пред`явленої до стягнення пені та відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе грошових зобов`язань за договором постачання природного газу, ступінь виконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором, а також те, що позивач є суб`єктом господарювання державної форми власності, засновником та єдиним акціонером компанії є держава суд першої інстанції правомірно визнав зазначені обставини винятковими та дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення нарахованого до стягнення розміру пені на 70% (а саме, із заявлених позивачем 635546,35 грн. стягнуто 190663,91 грн.), із посиланням на норми чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду у справах з аналогічних правовідносин.

В ході апеляційного провадження позивачем не спростовано висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, щодо наявності підстав для зменшення пені. Отже, в частині стягнення пені з відповідача на користь позивача в повному обсязі апеляційні вимоги задоволенню не підлягають.

Стосовно нарахувань на суму основного боргу, стягнутих оскаржуваним рішенням з відповідача на користь позивача в порядку ст.625 ЦК України (сум відсотків річних та інфляційних), колегія суддів зазначає наступне.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 100127,00 грн. 3% річних, нарахованих за зобов`язаннями березня 2017 року за період з 26.04.2017 по 08.02.2018 (том 1, а.с.15). Суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок розміру 3% річних, дійшов висновку, що вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню повністю. У вказаній частині рішення суду не оскаржується.

Водночас із нарахованих позивачем 366024,16 грн. інфляційних втрат (за зобов`язаннями березня 2017 року за період травень 2017 року - січень 2018 року) судом стягнуто лише 345400,05 грн. із посиланням на те, що в іншій частині (в сумі 20624,11 грн.) вимоги щодо стягнення інфляційних підлягають відхиленню як невмотивовані. Суд зазначив, що фактично позивачем нараховано інфляційні втрати на розмір боргу, збільшений на розмір інфляції за попередній період.

Позивач в апеляційній скарзі проти зменшення розміру інфляційних втрат заперечує, наполягаючи на правильності доданого до позовної заяви розрахунку.

В ході апеляційного провадження відповідач не наводив заперечень стосовно аргументів апелянта в частині розміру інфляційних втрат. Також, як уже зазначалося, заперечення щодо розміру всіх нарахувань на суму основного боргу, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, правомірно відхилено місцевим господарським судом за їх необґрунтованістю.

Стосовно розміру суми інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).

Як вбачається із доданого до позовної заяви розрахунку (том 1, а.с.15), при нарахуванні інфляційних на суму основного боргу (з урахуванням її щомісячного зменшення внаслідок здійснених відповідачем оплат) позивач дійсно наростаючим підсумком додавав до наявної на початок кожного місяця суми боргу інфляційне збільшення заборгованості за попередні періоди (відображене в останньому стовпчику таблиці) і після цього множив отриману суму на відповідний відсоток індексу інфляції за кожний місяць (у тому числі, і за серпень 2018 року, в якому мала місце дефляція). Тобто при визначенні розміру інфляційного збільшення заборгованості за кожний період позивач враховував відповідне збільшення за всі попередні періоди.

Колегія суддів зазначає, що саме такий порядок нарахування інфляційних відповідає вищенаведеним приписам чинного законодавства та практиці Верховного Суду, який зазначає, що впливу інфляційних процесів підлягають не тільки основна сума боргу, а й суми, на які збільшився борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів; нарахування інфляційних втрат за наступний період здійснюється з урахуванням саме збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця (постанови Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №905/1302/18, від 11.11.2019 у справі №910/5098/18).

Визначаючи розмір заборгованості з урахуванням інфляційних втрат, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (аналогічна правова позиція викладена у п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18).

Однак в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд не навів жодних розрахунків, за результатами яких ним визначено суму 345400,05 грн., а вказав лише, що перевірка правильності розрахунку пені, 3% річних, інфляційних витрат здійснена за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. Закон Еліт". Також судом не зазначено правових аргументів щодо визнання неправильним нарахування позивачем інфляційних втрат на розмір боргу, збільшений на розмір інфляції за попередній період.

У судовому засіданні 03.12.2019 представник відповідача зазначив, що ПОКВПТГ Полтаватеплоенерго в суді першої інстанції не заперечувало проти правильності здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат, і що в ході апеляційного провадження залишає дане питання на розсуд суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апелянта стосовно безпідставності здійсненого місцевим господарським судом перерахунку суми інфляційних (який здійснено при неправильному застосуванні ст.625 ЦК України) та зазначає, що в цій частині оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом зазначення розміру втрат від інфляції, що підлягають стягненню з відповідача, у заявленому позивачем розмірі - 366024,16 грн.

Відповідно, з урахуванням приписів п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, зміні підлягає і сума витрат зі сплати судового збору, що стягується з відповідача на користь позивача.

Отже, враховуючи, що доводи апелянта частково знайшли підтвердження в ході апеляційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення має бути змінено з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 273, п.2 ч.1 статті 275, п.4 ч.1 статті 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 01.10.2019 у справі №917/953/19 змінити, виклавши пункт 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, вул. Комарова, 2А, м. Полтава, 36008, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, ) 190663,91 грн. пені, 100127,00 грн. 3% річних, 366024,16 грн. інфляційних втрат; 16525,50 грн. - витрат по сплаті судового збору."

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго, вул. Комарова, 2А, м. Полтава, 36008, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ, 01001, ) 464,04 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 05.12.2019

Головуючий суддя О.В. Шевель

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя О.О. Крестьянінов