ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2019 р. Справа№ 910/7797/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпа Трейд ЛТД»

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2019

у справі № 910/7797/19 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Атма»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпа Трейд ЛТД»

про стягнення 203 088,73 грн

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Атма» (далі - ТОВ «Атма», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпа Трейд ЛТД» (далі - ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД», відповідач) про стягнення 203 088,73 грн, з яких 171 495,60 грн основного боргу, 10 962,98 грн пені, 17 150,56 грн штрафу, 2 644,23 грн інфляційних втрат, 835,00 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки товару № 74/2ПО від 11.05.2018 щодо своєчасної оплати за поставлений позивачем товар.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було прийнято до розгляду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої, вказуючи на здійснення відповідачем часткової оплати суми основного боргу у розмірі 102 787,52 грн, позивач просив стягнути з відповідача 68 708,08 грн основного боргу, 10 962,98 грн пені, 17 150,56 грн штрафу, 12 644,23 грн інфляційних втрат та 835,00 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2019 у справі № 910/7797/19 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД» на користь ТОВ «Атма» 68 708,08 грн основного боргу, 9 954,81 грн пені, 17 150,56 грн штрафу, 2 332,80 грн інфляційних втрат, 835,00 грн 3% річних, 1 895,73 грн витрат по сплаті судового збору, в іншій частині в позові відмовлено повністю.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що відповідач, в порушення умов договору, не у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання з оплати переданого товару, внаслідок чого в нього виникла заборгованість перед позивачем, яка не оспорена відповідачем та складає 68 708,08,00 грн; відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання, у зв`язку з чим суд визнав правомірним нарахування пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, однак, здійснивши власний розрахунок позовних вимог, дійшов висновку про часткове задоволення вимог про стягнення пені та інфляційних втрат.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким зменшити загальний розмір штрафних санкцій до 13 552,69 грн, з яких: пеню до 4 977,41 грн та штраф до 8 575,28 грн.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є необґрунтованим та таким, що прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вказує на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції між сторонами велись домовленості про укладення мирової угоди з метою розстрочення сплати основного боргу та відмови позивача від стягнення надмірно великих штрафних санкцій; судом не враховано, що позивач не поніс збитків у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, а також ступінь виконання відповідачем свого зобов`язання та розмір штрафних санкцій, який, на думку апелянта, є суттєво завищеним та таким, що суперечить принципам добросовісності та справедливості, а відтак, підлягає зменшенню судом на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2019 у справі №910/7797/19, призначено до розгляду на 04.12.2019, встановлено ТОВ «Атма» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на відсутність підстав для зменшення розміру штрафу та пені, у зв`язку з тим, що підписавши договір, відповідач погодився з викладеними в ньому умовами, у тому числі щодо сплати штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язань, а в подальшому також надав гарантійний лист щодо повної та своєчасної оплати за товар.

02.12.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява про долучення доказів про сплату відповідачем основного боргу, в якому повідомив про те, що станом на 26.11.2019 відповідачем повністю сплачено основний борг за рішенням суду.

03.12.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача.

У судове засідання сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи та наявність клопотання позивача про розгляд справи за відсутності його представника, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.

04.12.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 11.05.2018 між ТОВ «Атма» (у тексті договору - постачальник) та ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД» (у тексті договору - покупець) було укладено договір поставки товару № 74/2ПО (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити на умовах цього договору, а покупець прийняти та оплатити санітарно-гігієнічне та професійне прибиральне обладнання (далі - товар) в кількості, асортименті та в строки обумовлені сторонами в даному договорі та в специфікаціях, рахунках-фактурах, які є невід`ємною частиною договору.

Згідно з п. 3.6 договору претензії покупця щодо кількості та/або комплектності відвантаженого товару приймаються постачальником під час передачі товару покупцю до моменту підписання видаткової (товарної) накладної на товар. Після підсипання видаткової (товарної) накладної на товар претензії покупця щодо кількості та/або комплектності відвантаженого товару постачальником не приймаються.

Відповідно до п. 4.6 договору право власності на товар постачальника переходить до покупця з моменту передачі товару покупцю та оформлення видаткової накладної.

Пунктом 4.3 договору визначено, що оплата отриманого товару проводиться протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту отримання товару покупцем на поточний рахунок постачальника.

Згідно з п. 7.1 договору, останній набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2018, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. У тому випадку, якщо сторони, у термін не менше ніж за 30 календарних днів до закінчення терміну дії даного договору, не повідомлять один одного про бажання внести зміни або розірвати договір, то останній вважається продовженим терміном на один рік та на тих же умовах. Сторони погодили, що така кількість пролонгацій не обмежена.

Як встановлено судом першої інстанції, доказів виявлення в однієї із сторін небажання продовжувати договірні правовідносини сторонами не подано, а відтак, договір вважається пролонгованим на тих самих умовах, що сторонами не заперечується.

В обґрунтування позовних вимог, позивач стверджував, що на виконання умов договору у період з березня по квітень 2019 року ТОВ «Атма» передало ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД» товар на загальну суму 171 495,60 грн, проте, відповідач за отриманий товар не розрахувався, у зв`язку з чим за останнім утворилась заборгованість у вказаному розмірі.

Як зазначає позивач, у відповідь на неодноразові звернення позивача відповідачем було надано гарантійний лист, в якому останній гарантував сплату боргу у розмірі 171 495,60 грн до 31.05.2019 (а.с. 112).

Посилаючись на те, що у досудовому порядку сторонами не було врегульовано даний спір, зазначену заборгованість відповідач добровільно не погасив, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД» основного боргу, а також нарахованих на нього інфляційних втрат, 3% річних, штрафу та пені.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог частково, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою договірні відносини, що склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення ТОВ «Атма» та ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД» договору поставки № 74/2ПО від 11.05.2018 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що факт здійснення господарської операції з передачі товару підтверджується, зокрема, первинними бухгалтерськими документами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції Закону України № 1724-VIII від 03.11.2016) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту виконання господарської операції про передачу відповідачеві товару позивачем було надано суду видаткові накладні на загальну суму 171 495,60 грн (а.с. 18-41), а саме:

- № 3898 від 22.03.2019 на суму 97 996,80 грн,

- № 4246 від 28.03.2019 на суму 4 531,86 грн,

- № 4309 від 29.03.2019 на суму 9 314,40 грн,

- № 4316 від 29.03.2019 на суму 600,78 грн,

- № 4528 від 02.04.2019 на суму 1 622,40 грн,

- № 5081 від 12.04.2019 на суму 21 419,28 грн,

- № 5157 від 15.04.2019 на суму 11 568,00 грн,

- № 5206 від 16.04.2019 на суму 6 059,52 грн,

- № 5158 від 15.04.2019 на суму 374,28 грн,

- № 5360 від 18.04.2019 на суму 11 321,76 грн,

- № 5445 від 18.04.2019 на суму 2 089,44 грн,

- № 5654 від 23.04.2019 на суму 4 597,08 грн.

Вищезазначені видаткові накладні підписані уповноваженими особами обох сторін, що останніми не заперечується, оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 № 88, а тому є належними та допустимими доказами на підтвердження факту поставки позивачем товару відповідачеві на виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

У п. 3.2 договору сторонами погоджено, що оплата отриманого товару проводиться протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту отримання товару покупцем на поточний рахунок постачальника.

Виходячи з системного аналізу наведених норм, з урахуванням умов договору, судова колегія дійшла висновку про настання строку для проведення відповідачем кінцевого розрахунку за поставлений позивачем згідно наявних в матеріалах справи видаткових накладних товар, в межах даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в рахунок оплати товару відповідачем перераховано позивачеві 102 787,52 грн, що підтверджується відповідними банківськими виписками та листом відповідача вих. №1031 від 17.07.2019 (а.с.144-154).

Дослідивши наявні в матеріалах справи видаткові накладні та банківські виписки, враховуючи відсутність відзиву на позовну заяву та обґрунтованих заперечень з наданням відповідних доказів зі сторони відповідача, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача заборгованості за поставлений та неоплачений товар у розмірі 68 708,08 грн (171 495,60 грн - 102 787,52 грн).

Надані відповідачем суду апеляційної інстанції докази сплати відповідачем основного боргу суд апеляційної інстанції не враховує, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Разом з тим, надані апелянтом копії платіжних доручень не було надано ним під час розгляду справи місцевим господарським судом, а в заяві про долучення доказів (вих. №1826 від 26.11.2019) не обґрунтовано неможливості його подання суду першої інстанції, у зв`язку з чим, в силу приписів ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для їх прийняття як додаткових доказів у справі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сплата відповідачем основного боргу за наданими ним суду апеляційної інстанції копіями платіжних доручень від 12.06.2019 на суму 1 000,00 грн, 13.06.2019 на суму 1 000,00 грн, 14.06.2019 на суму 1 000,00 грн, 18.06.2019 на суму 1 000,00 грн та 21.06.2019 на суму 70 000,00 грн, була врахована судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Водночас, оплата на суму 4 199,04 грн згідно платіжного доручення №7588 від 29.08.2019 не могла бути врахована місцевим господарським судом, оскільки здійснена відповідачем після прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що строк оплати відповідно до договору настав, доказів повної оплати поставленого за спірними видатковими накладними товару відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу, з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, підлягає задоволенню повністю в розмірі 68 708,08 грн.

Крім суми основного боргу, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар, позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 2 644,23 грн інфляційних втрат та 835,00 грн 3% річних.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та втрат від інфляції за заявлений позивачем період прострочення, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2 332,80 грн інфляційних втрат та 835,00 грн 3% річних. В іншій частині вимоги про стягнення з відповідача втрат від інфляції необхідно відмовити.

Крім того, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача 10 962,98 грн пені нарахованої за загальний період з 06.04.2019 по 13.06.2019, а також 17 150,56 грн штрафу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

При цьому, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», згідно з п. п. 1, 3 якого платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені за прострочку платежу, що встановлюється за згодою сторін, обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що у разі порушення покупцем умов, визначених п. 4.3 договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 5.4 договору в разі, якщо покупець прострочить виконання зобов`язання з оплати товару на строк понад 10 (десять) робочих днів, покупець зобов`язаний відшкодувати постачальнику на його вимогу понад пеню, передбачену п. 5.3 договору, штраф за завдані таким простроченням збитки, розмір якого складає 10 (десять) % від простроченої суми.

Враховуючи порушення відповідачем свого обов`язку з оплати поставленого позивачем товару більше ніж на 10 робочих днів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу, судом першої інстанції правильно встановлено, що він є арифметично вірним, становить 17 150,56, а тому вказана позовна вимога підлягає задоволенню повністю.

Разом з тим, з огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що її розмір за заявленими позивачем накладними, враховуючи здійснені оплати та дати, з яких зобов`язання можна вважати простроченими, а також заявлений період, становить 9 954,81 грн, у зв`язку з чим вимога про стягнення пені підлягає задоволенню частково у вказаному розмірі. В іншій частині даної вимоги необхідно відмовити.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про наявність підстав для зменшення розміру стягнення з нього штрафу та пені, як безпідставні та необґрунтовані, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

При цьому, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.

Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було доведено наявності обставин, з якими законодавець пов`язує можливість зменшення розміру штрафу, зокрема, щодо вжиття ним заходів до належного виконання своїх зобов`язань.

При цьому, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, єдина наведена відповідачем в апеляційній обставина щодо відсутності у позивача збитків внаслідок затримки оплати товару, не є тією виключною обставиною, яка б давала підстави для зменшення розміру штрафних санкцій за відсутності інших істотних обставин, які б свідчили про таку необхідність.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідачем, належним чином повідомленим про розгляд даної справи судом першої інстанції, не було подано останньому відповідне клопотання про зменшення розміру позовних вимог, а відтак, доводи апеляційної скарги про неврахування судом наведених обставин та неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи є безпідставними та необґрунтованими.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог частково, а саме, стягнення з ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД» на користь ТОВ «Атма» 68 708,08 грн основного боргу, 9 954,81 грн пені, 17 150,56 грн штрафу, 2 332,80 грн інфляційних втрат та 835,00 грн 3% річних, а також відмови у задоволенні позову в іншій частині позовних вимог.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 27.08.2019 у справі № 910/7797/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ «Пейпа Трейд ЛТД» має бути залишена без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейпа Трейд ЛТД» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2019 у справі № 910/7797/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.08.2019 у справі №910/7797/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7797/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.12.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська