ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2019 р. Справа№ 910/14427/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Романова Ю.М.

представники сторін не з`явилися

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Харцизький трубний завод»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 23.05.2019 (повний текст складено 11.06.2019)

у справі №910/14427/18 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Харцизький

трубний завод»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮЗ Автосервіс» про визнання договору недійсним

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Харцизький трубний завод» (далі - ПрАТ «Харцизький трубний завод», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮЗ Автосервіс» (далі - ТОВ «ЮЗ Автосервіс», відповідач) про визнання недійсним Договору №10/1004/15-0129 на технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів від 30.07.2015, укладеного між ПрАТ «Харцизький трубний завод» та ТОВ «ЮЗ Автосервіс». В обґрунтування своїх вимог зазначило, що спірний Договір укладено від імені позивача не уповноваженою особою, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладення такого договору та є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву та доповнення до нього, в яких стверджував, що спірний Договір був схвалений позивачем й відповідачем та виконувався належним чином, зокрема, до Договору вносились зміни та доповнення, які оформлювались додатковими угодами, позивачем здійснювались оплата за виконані роботи та надані послуги за Договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 у справі №910/14427/18 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, ПрАТ «Харцизький трубний завод» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, оскільки підписи начальника комерційного управління ОСОБА_1 в різних документах, а саме спірному Договорі, Додаткових угодах №№ 1, 2, 3 та 4 до нього, а також Актах наданих послуг № 14, № 63 та № 79 виконані по різному, є підстави вважати, що вказані документи підписані невідомою особою, яку позивач не уповноважував на їх підписання, а отже наявна відсутність волевиявлення позивача на укладення цього Договору. Крім цього, на думку апелянта, вказуючи в оскаржуваному рішенні, що твердження позивача про різні підписи може бути перевірене лише почеркознавчою експертизою, суд першої інстанції не розглядав питання про можливість проведення такої експертизи, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права тощо.

Оскільки в судове засідання апеляційної інстанції 03.12.2019 представники сторін повторно не з`явились, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення їм відповідної ухвали про відкладення розгляду справи, зважаючи на клопотання позивача (апелянта) про розгляд справи за відсутності його представника, апеляційний суд вважав за доцільне справу розглядати за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 30.07.2015 між Публічним акціонерним товариством «Харцизький трубний завод», яке в наступному змінило своє найменування на ПрАТ «Харцизький трубний завод» (позивач, замовник за договором) та ТОВ «ЮЗ Автосервіс» (відповідач, виконавець за договором) укладено Договір на технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів №10/1004/15-0129 (надалі - Договір), за умовами якого виконавець зобов`язався за заявками замовника надавати послуги по технічному обслуговуванню та виконувати роботи по ремонту автотранспортних засобів останнього, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити виконані роботи / надані послуги.

Орієнтовна сума Договору складає 270 000,00 грн. без ПДВ. (п. 1.3 Договору).

01.03.2016 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, відповідно до якої п. 1.3 Договору викладено в новій редакції та визначено,що орієнтовна сума Договору складає 898 000,00 грн. Крім цього, змінено юридичну адресу замовника (87504, м. Маріуполь, Донецька обл., проспект Ілліча, д.54, корпус 4).

27.07.2016 між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду №2 до Договору, за змістом якої змінено найменування замовника з Публічного акціонерного товариства «Харцизький трубний завод» на Приватне акціонерне товариство «Харцизький трубний завод», змінено було й адреси та реквізити сторін.

22.12.2016 між сторонами було укладено Додаткову угоду №3 до Договору, відповідно до якої п. 1.3 Договору викладено в новій редакції та визначено, що орієнтовна сума Договору складає 933 000,00 грн.

01.02.2017 між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду №4 до Договору, за змістом якої внесено зміни до п. 1.1, 1.3, 8.2 Договору, зокрема, визначено, що орієнтовна сума Договору складає 1 233 000,00 грн., п. 8.2 виклали в наступній редакції: «Даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 07.02.2018. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від прийнятих на себе зобов`язань (в тому числі гарантійних) згідно даного договору».

Одним із способів захисту цивільного права на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ( далі постанова Пленуму № 9) відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз згаданих положень дає підстави вважати, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Правочином на підставі ч.1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору (ст. 628 ЦК України ) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями п. 3 ч.1 ст. 3, ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За змістом ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як вище згадувалось, оскаржуючи дійсність Договору, позивач зазначав, що Договір, Додаткові угоди №№1-4 зі сторони ПрАТ «Харцизький трубний завод» підписані начальником комерційного управління ОСОБА_1, який діяв на підставі довіреностей №21 від 31.03.2015 та №63 від 25.05.2016, тобто особою, чиї повноваження не встановлені, що в свою чергу свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладення такого Договору.

Юридична особа вчиняє правочини через свої органи, що з огляду на приписи ст. 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи у правовідносини з третіми особами.

Положеннями ст. 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Письмовий правочин може бути вчинено від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Як встановлено судом, спірний Договір зі сторони позивача підписано начальником комерційного управління ОСОБА_1, який діяв на підставі довіреності №21 від 31.03.2015, а також скріплено печаткою товариства.

Разом з цим, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутня довіреність №21 від 31.03.2015, адже за твердженнями позивача, він немає можливості надати будь-які документи, пов`язані з розглядом справи в зв`язку з тим, що частина документації, в тому числі первинної, залишилася на непідконтрольній Україні території.

Доказів на підтвердження факту укладення спірного Договору не уповноваженою на це особою, позивачем також не надано. Відсутність довіреності №21 від 31.03.2015 в матеріалах справи не може свідчити про підписання Договору не уповноваженою особою.

Крім цього, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень (ч. 3 ст. 92 ЦК України).

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України).

Проте, позивачем в супереч приписам ст. 74 ГПК України не доведено, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про те, що оспорюваний правочин підписувався від імені позивача ОСОБА_1 з перевищенням повноважень.

Твердження апелянта про те, що підписи начальника комерційного управління ОСОБА_1 в різних документах, а саме спірному Договорі, Додаткових угодах №№ 1, 2, 3 та 4 до нього, а також Актах наданих послуг № 14, № 63 та № 79 виконані по різному, не приймаються до уваги, адже суд не має спеціальних знань для встановлення дійсності підписів ОСОБА_1 , а також їх відповідності один одному. При цьому, позивачем ні під час розгляду справи судом першої, ні апеляційної інстанцій не заявлялось, та відповідно не розглядалось судом, клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи для з`ясування вищевказаних питань.

За приписами ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Як встановлено матеріалами справи, сторонами неодноразово протягом тривалого часу вносились зміни до спірного Договору, зокрема, шляхом підписання Додаткових угод №1 від 01.03.2016, №2 від 27.07.2016, №3 від 22.12.2016, №4 від 01.02.2017.

Також в матеріалах справи наявні підписані між позивачем та відповідачем Акти надання послуг від 13.01.2017 на суму 3 133,00 грн., №63 від 01.03.2017 на суму 14 524,00 грн. та №79 від 27.02.2017 на суму 38 572,00 грн.

При цьому, судом встановлено, що ПрАТ «Харцизький трубний завод» за надані згідно Договору послуги здійснювало оплати на поточний рахунок відповідача ( НОМЕР_1 у AT «ОТП Банк» м. Києва, МФО 300528) у 2015: 25.09.2015 було сплачено 139,5 грн., 12 243,60 грн., 17 122,80 грн.; 05.10.2015 - 12 797,05 грн., 09.10.2015 - 956,00 грн., 19 096,00 грн.; 16.10.2015 - 24 182,00 грн.; 16.11.2015 - 1 194,70 грн., 7 233,20 грн., 9 791,20 грн.; 23.11.2015 - 102,00 грн., 3 240,00 грн., 4 289,50 грн., 9 596,20 грн.: 01.12.2015 - 3 068,00 грн., 23 074,50 грн.; 07.12.2015 - 600,00 грн., 818,00 грн.; 18.12.2015 - 10 734,25 грн.; 21.12.2015 - 435,50 грн., 945 грн., 4 375,00 грн.; 28.12.2015 - 5 000,00 грн., 6 858,25 грн. Зазначені платежі здійснювалися з поточного рахунку ПАТ «ХТЗ» № НОМЕР_2 у ПАТ «ПУМБ», МФО 334851.

Крім цього, в 2016 позивачем були проведені наступні оплати за спірним Договором на рахунок відповідача: 01.02.2016 - 324,00 грн., 385,00 грн.; 08.02.2016 - 2 720,00 грн.; 15.02.2016- 149,50 грн., 287,00 грн.; 19.02.2016 - 287,00 грн., 2 839,00 грн.; 26.02.2016 - 230,00 грн.; 02.03.2016 - 2 669,00 грн.; 12.03.2016 - 1 502,00 грн.; 16.03.2016 - 282,00 грн., 343,00 грн., 914,00 грн.; 28.03.2016 - 10 636,55 грн.; 04.04.2016 - 3 146,00 грн.; 08.04.2016 - 3 244,00 грн., 3 742,00 грн.; 15.04.2016 - 244,00 грн., 34 285,00 грн.; 25.04.2016 - 4 624,00 грн., 8 036,00 грн., 21 530,50 грн.; 29.04.2016 - 1 12,00 грн., 7 134,00 грн., 11 935,00 грн.; 11.05.2016 - 2 894,00 грн., 5 366,75 грн.; 18.05.2016 - 1 098, 00 грн.; 24.05.2016 - 282,00 грн., 282,00 грн., 457,00 грн., 1 472, 00 грн., 8 799,00 грн.; 30.05.2016 - 3 958,00 грн.; 03.06.2016 - 672,50 грн., 719,50 грн., 4 744,40 грн.; 13.06.2016 - 62,00 грн., 286,50 грн., 10 168,00 грн.; 14.06.2016 - 831,00 грн.; 21.06.2016 - 1 187,00 грн., 1 333,00 грн., 12 184,00 грн.; 29.06.2016 - 2 214,00 грн.; 01.07.2016 - 10 977,00 грн.; 11.07.2016 - 232,00 грн., 8 787,50 грн., 19 616,50 грн.; 18.07.2016 - 299.00 грн., 1 273,00 грн., 2 214,00 грн.; 25.07.2016 - 26 544,00 грн.; 29.07.2016 - 299,00 грн., 316,00 грн., 10 827,00 грн., 14 160,00 грн.; 08.08.2016 - 532,00 грн., 8 107,00 грн., 10 819.00 грн., 12 384,00 грн.; 15.08.2016 - 6 920,50 грн.; 19.08.2016 - 54 835,50 грн.; 26.08.16 - 282.00 грн., 2 304,00 грн., 7 334,00 грн.; 05.09.2016 - 294.00 грн., 501,00 грн., 1 110,00 грн., 1 187,00 грн., 3 024,00 грн., 3 225.50 грн., 25 108,50 грн., 12.09.2016 - 152,00 грн., 1 547,00 грн., 5 377,00 грн., 19.09.2016 - 6 859,00 грн., 10 946,00 грн., 26.09.2016 - 150,00 грн., 822,00 грн., 29.09.2016 - 4 472,00 грн., 06.10.2016 - 6 478,00 грн., 8 010,50 грн., 13.10.2016 - 487,00 грн., 2 445,00 грн., 5 207,00 грн., 24.10.2016 - 3 862,00 грн., 4 900,00 грн., 27.10.2016 - 9 703,00 грн., 07.11.2016 - 294,00 грн., 2 707,00 грн., 3 720,00 грн., 14.11.2016 - 815,00 грн., 21.11.2016 - 241,50 грн., 15 427,50 грн., 09.12.2016 - 1 243,50 грн., 3 752,00 грн., 5 583,00 грн., 19.12.2016 - 235,00 грн., 282,00 грн., 1 830,00 грн., 12 532,00 грн., 26.12.2016 - 456,00 грн., 1 961,00 грн., 4 660,00 грн., 14 149,50 грн., 29.12.2016 - 10 420,00 грн. та 27 836,00 грн.

Зазначені платежі здійснювались з поточного рахунку ПАТ «ХТЗ» № НОМЕР_3 у ПАТ «ПУМБ», МФО 334851.

Таким чином, за матеріалами справи судом встановлено, що за період з 30.07.2015 по 28.02.2017 позивачем здійснювались оплати на виконання умов спірного Договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими випивками.

Вищезгадані обставини свідчать про те, що позивач протягом тривалого часу знав про укладення спірного Договору та Додаткових угод до нього, виконував його, сплачуючи на користь відповідача грошові кошти за надані послуги, чим фактично схвалив це Договір та Додаткові угоди до нього, при цьому жодних заперечень з приводу відсутності у начальника комерційного управління ОСОБА_1 повноважень на укладення оспорюваного правочину не заявляв.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним Договору, відтак законно відмовив в задоволенні позовних вимог з вищенаведених підстав.

Доводи апелянта стосовного неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харцизький трубний завод» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 у справі №910/14427/18 - без змін.

Матеріали справи №910/14427/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.12.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко