ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"27" листопада 2019 р.м. Одеса Справа № 916/1107/19

Господарський суд Одеської області у складі: головуючий суддя Волков Р.В.,

суддя Щавинська Ю.М., суддя Лічман Л.В.,

при секретарі судового засідання Кришталі Д.І.,

розглянувши справу №916/1107/19,

за позовом: Одеського ордену "Знак Пошани" завод продовольчого машинобудування - підприємство з колективною власністю завод "ПРОДМАШ" (Миколаївська дорога, 253, м.Одеса, 65013),

до відповідачів:

1) Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська, 1),

2) Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (65025, м. Одеса, просп. Добровольського, 106),

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача: 1) ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), 2) ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), 3) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), 4) ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ), 5) ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), 6) ОСОБА_6 ( АДРЕСА_5 ), 7) ОСОБА_7 ( АДРЕСА_6 ), 8) ОСОБА_8 ( АДРЕСА_7 ), 9) ОСОБА_9 ( АДРЕСА_8 ), 10) ОСОБА_10 ( АДРЕСА_9 ), 11) Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс Сервіс» (, Миколаївська дорога, 168, м. Одеса, 65013), 12) ОСОБА_11 ( АДРЕСА_10 ), 13) ОСОБА_12 ( АДРЕСА_11 ), 14) ОСОБА_13 ( АДРЕСА_12 ), 15) ОСОБА_14 ( АДРЕСА_13 ), 16) ОСОБА_15 ( АДРЕСА_14 ), 17) ОСОБА_16 ( АДРЕСА_15 ), 18) ОСОБА_17 ( АДРЕСА_16 ), 19) ОСОБА_18 ( АДРЕСА_17 ), 20) ОСОБА_19 ( АДРЕСА_18 ), 21) ОСОБА_20 ( АДРЕСА_19 ), 22) ОСОБА_21 ( АДРЕСА_20 )

про визнання незаконним та часткове скасування рішення,

Представники сторін:

Від позивача - Попроцький Д.М.;

Від Одеської міської ради - Горяча К.І.;

Від Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради - Білик Н.М.;

Від ОСОБА_9 - ОСОБА_35 ;

Від ТОВ «Темп Плюс Сервіс» - Зубов С.Г.

Третя особа ОСОБА_10 особисто;

Третя особі ОСОБА_21 особисто;

Від інших учасників - не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

Одеський орден "Знак Пошани" завод продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів: 1) Одеської міської ради 2) Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним та частково скасувати рішення.

Ухвалою від 23.04.2019 позовну заяву (вх. №1134/18 від 18.04.2019) залишено без руху, у зв`язку з невиконанням позивачем вимог п. 2, 3, 6, 7, 8, 9 ч.3 ст.162 ГПК України. Позивачу встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Позивач звернувся до господарського суду Одеської області з заявою (вх. №2-2071/19 від 06.05.2019) про усунення недоліків позовної заяви, про які зазначено в ухвалі господарського суду Одеської області від 23.04.2019 по справі №916/1107/19.

Ухвалою від 13.05.2019 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.06.2019.

31.05.2019 від представника Суворовської районної адміністрації ОМР подано відзив на позовну заяву.

31.05.2019 за вх.№2-2574 від Суворовської районної адміністрації ОМР надійшло клопотання про застосування строків позовної давності.

Також, від Суворовської районної адміністрації ОМР 31.05.2019 за вх.№2-2575/19 подано клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_23 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

03.06.2019 від вищевказаних осіб та ОСОБА_5 надійшло клопотання про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача (вх.№2-2611/19).

07.06.2019 від позивача надійшло клопотання про поновлення строків позовної давності (вх.№11422/19).

07.06.2019 представником позивача подано заперечення на заяву за вх.№2-2611/19 про залучення третіх осіб.

07.06.2019 представником позивача надано відповідь на відзив Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (вх.№11429/19).

10.06.2019 від Одеської міської ради надійшла заява про застосування строків позовної давності (вх.№2-2745/19).

10.06.2019 ухвалою суду залучено: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача до участі у справі №916/1107/19.

Відкладено судове засідання на 01.07.2019.

24.06.2019 позивачем надано докази направлення третім особам матеріалів позову.

01.07.2019 від представника позивача надійшла заява про збільшення підстав позову (вх.№12945/19).

01.07.2019 від третіх осіб надійшла заява з клопотанням розглядати справу без їх присутності.

01.07.2019 підготовче засідання відкладено на 17.07.2019.

15.07.2019 від представника позивача надійшло клопотання, яким просить вважати документ «збільшення позовних вимог» таким, що поданий з порушенням норм ГПК України, розглядати позовну заяву без урахування цього, а вважати таку заяву клопотанням про приєднання доказів до матеріалів справи.

17.07.2019 судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою від 22.07.2019 підготовче судове засідання призначено на 29.07.2019.

29.07.2019 від третьої особи ОСОБА_9 надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

29.07.2019 підготовче засідання відкладено на 09.08.2019.

08.08.2019 від залучених третіх осіб надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27

09.08.2019 справу призначено до колегіального розгляду.

18.09.2019 від залучених третіх осіб надійшло клопотання про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки у провадженні Суворовського районного суду м. Одеси є цивільна справа №522/22156/18 між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

23.09.2019 від ОСОБА_11 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_10 надійшло клопотання про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача.

23.09.2019 третіми особами: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 подано клопотання про застосування строків позовної давності.

23.09.2019 від ОСОБА_11 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_10 надійшла заява про застосування строків позовної давності.

23.09.2019 оголошено перерву до 08.10.2019.

07.10.2019 надійшла заява про залучення до участі у справі голови правління ОСББ «Перлина Одеси» ОСОБА_31 (вх.№2-4857/19).

08.10.2019 від ОСОБА_11 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_30 , ОСОБА_10 надійшла заява про закриття провадження у справі (вх.№20558/19).

08.10.2019 від третіх осіб надійшла заява про залучення до матеріалів справи доказів (вх.№20592/19).

08.10.2019 від третіх осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) надійшло також клопотання про закриття провадження у справі (вх № 20593/19).

08.10.2019 від третіх осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) подано клопотання про закриття провадження у справі (вх.№20596/19).

08.10.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів з власної ініціативи, відкладено підготовче засідання на 28.10.2019, ухвалою від 08.10.2019 заяву (вх.№2-3713/19 від 08.08.2019) та заяву (вх.№2-4554/19 від 23.09.2019) задоволено частково, залучено громадянина ОСОБА_10 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача до участі у справі №916/1107/19. У задоволенні решти вимог заяв відмовити.

У задоволенні заяви ОСОБА_31 (вх.№2-4857/19 від 07.10.2019) про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - відмовлено, а також залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс Сервіс» до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача до участі у справі №916/1107/19.

24.10.2019 від представника позивача надійшло заперечення на клопотання третіх осіб про закриття провадження у справі, надано копії реєстраційних посвідчень з метою підтвердження права власності позивача.

28.10.2019 від ОСОБА_11 надійшло клопотання про залучення її до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача.

28.10.2019 від ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 надійшла заява про залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача.

28.10.2019 від ТОВ «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС» надійшло пояснення щодо позову (вх.№22145/19).

Ухвалою від 28.10.2019 заяви за вх.№2-5236/19 від 28.10.2019 та вх.№ 2-5239/19 від 28.10.2019 про залучення в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача до участі у справі задоволено. Залучено ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 - до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача.

28.10.2019 від третіх осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ) подано клопотання про закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

28.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 11.11.2019.

11.11.2019 від третіх осіб ОСОБА_11 та ОСОБА_10 надійшло клопотання, яке по суті містить пояснення у справі (вх.№23214/19).

Також 11.11.2019 від ОСОБА_11 та ОСОБА_10 надійшло ще одне клопотання (вх.№23217/19) про залучення до матеріалів справи доказів.

11.11.2019 ОСОБА_32 подано клопотання про залучення її до участі у справі в якості третьої особи.

11.11.2019 протокольно відмовлено у залученні ОСОБА_32 в якості третьої особи, відкладено розгляд справи по суті на 27.11.2019.

27.11.2019 від ОСОБА_10 надійшло клопотання про витребування у позивача документів, які б підтверджували набуття права власності на будинок за адресою: вул АДРЕСА_21 .

Також 27.11.2019 надійшло клопотання ОСОБА_32 про звернення до Верховного Суду з метою порушення перед Конституційним Судом України питання про відповідність норм ст. 182 ГПК України щодо невстановлення всіх власників житла, також просить зупинити розгляд справи.

Вказані клопотання від 27.11.2019 були залишені без розгляду у протокольній формі.

27.11.2019 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В обґрунтування позову зазначено, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться справа №522/22156/18 про визнання недійсним реєстраційного посвідчення, виданого заводу «Продмаш» від 20.05.1994 на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22 .01.1993 року. Вказаний позов ґрунтується на тому, що рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 було скасовано реєстрацію права власності за заводом «Продмаш» на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_21 . З матеріалів справи стало відомо, шо Суворовська районна адміністрація ОМР вважає, що рішенням виконкому №49 від 22.01.1993 року було скасовано повністю рішення виконкому №234 від 19.04.1991.

Вказує, що рішенням виконкому Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ домів заводу «Продмаш» було зареєстровано в ОМБТІ будинки:

- пр. Добровольського, 41, 43, 45, 47, 49;

- вул. Курська, 64а, 66а, 68а, 70, 72а;

- вул. 4 Лінія, 50;

- 7 Лінія, 3;

- вул. Кап. Кузнецова, 103;

- вул. Паустовського, 12а, 12;

- Дорога Котовського, 168.

Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 року «Про скасування рішення виконкому №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» було: скасовано рішення виконкому №234; зареєстровано гуртожиток по вул. Паустовського, 12 в ОМБТІ за СПТУ-8.

Підставою для прийняття зазначеного рішення стали: постанова Одеського обласного Арбітражного суду 5/363 від 15.10.1992 року, постанова Ради Міністрів УРСР №396 від 26.05.1965 року, доручення Кабінету Міністрів України №7935/33 від 29.05.1992 року.

Позивач вважає, що рішення №49 від 22.01.1993 року прийняте з порушенням законодавства та підлягає скасуванню.

Так, постановою Арбітражного суду 5/363 від 15.10.1992 року було зобов`язано Одеський завод «Продмаш» звільнити будівлю по вул. Паустовського, 12, тобто рішення виконкому повинно було бути скасовано частково в частині реєстрації саме будівлі за адресою: вул. Паустовського, 12, а не всіх будівель.

15.10.1992 року державним арбітражем Одеської області було видано наказ про примусове виконання рішення по справі №5/363 та зобов`язано Одеський завод «Продмаш» звільнити будівлю по вул. Паустовського, 12. На виконання рішення державного арбітражу виконавчий комітет Суворовської районної ради народних депутатів, всупереч ст. 20 Закону «Про державний арбітраж СРСР» прийняв рішення, яким вийшов за межі наданих повноважень, та скасував реєстрацію на ті об`єкти, які не підлягали скасуванню.

Зазначає, що 21.05.1997 набрав чинності Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до п.12 Перехідних положень якого втратив чинність Закон УРСР «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве і регіональне самоврядування», тому Одеська міська рада є правонаступником Суворовської районної ради народних депутатів, та створені Одеською міською радою виконавчі органи, а саме - Суворовська районна адміністрація ОМР відповідно до ст.11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 11 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве і регіональне самоврядування», ст. 17 Статуту Територіальної громади міста Одеси.

Вказує, що про порушення права дізналися виключно з пояснень Суворовської районної адміністрації ОМР, які були надані Приморському районному суду м.Одеси 12.02.2019 у справі №522/22156/18.

У заяві про збільшення підстав позову від 01.07.2019 вказує, що згідно з отриманою відповіддю Департаменту архівної справи та діловодства ОМР від 19.06.2019 було надано докази повного скасування виконавчим комітетом рішенням від 1993 року рішення 1991 року. Повторно зазначає про позицію Суворовської райадміністрації ОМР у справі №522/22156/18 щодо скасування рішення в цілому.

Зазначає, що відповідно до акту про перетворення Одеського орендного ПО «Продмаш» в колективне підприємство - завод «Продмаш» від 29.11.1990 року все викуплене державне майно було передано. Відповідно до Державного акту про викуп майна державного підприємства від 27.07.1990 року завод «Продмаш» викупив державне майно, оцінене комісією, створеною Мінсудпром СРСР по акту оцінки вартості майна державного підприємства заводу «Продмаш» від 03.07.1990. Згідно з листом Фонду державного майна від 29.03.1993 року була проведена перевірка викупу державного майна, встановлено, що викуп здійснено у відповідності з діючим на той час законодавством. Саме тому законним та логічним є рішення виконкому 1991 року.

Крім того, вказує, що на адвокатський запит отримано відповідь КП «БТІ ОМР» від 21.06.2019, що датою реєстрації домоволодіння в цілому за адресою: вул. Миколаївська дорога, 168, є 20.05.1991 року.

Вказує, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зазначає, що рішення 1991 року вичерпало свою дію фактом виконання.

У відзиві на позов Суворовської районної адміністрації ОМР зазначено, що відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що 19.04.1991 виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів прийнято рішення «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш». Надалі на адресу виконавчого комітету надійшов лист від 02.11.1992 №52, направлений СПТУ №8 з проханням розгляду на засіданні виконкому і видачі рішення «Про правову реєстрацію в ОМБТІ гуртожитку СПТУ №8 по вул. Паустовського, 12» згідно з рішенням арбітражного суду №5/363 від 15.10.1992, постанови Ради Міністрів УРСР від 26.04.1965 №396, доручення Кабінету Міністрів України від 29.05.1992 №7935/33 і скасуванням раніше прийнятого рішення виконкому №234 від 19.04.1991. Розглянувши пакет документів, наданих СПТУ-8 і на підставі рішення арбітражного суду №5/363 від 15.10.1992, рішення арбітражного суду Одеської області №5/363 від 24.12.1992, постанови Ради Міністрів УРСР від 26.04.1965 №396, доручення Кабінету Міністрів України від 29.05.1992 №7935/33, виконавчий комітет прийняв рішення від 22.01.1993 №49.

Вказує, що Одеський завод «Продмаш» звернувся до арбітражного суду з позовом до СПТУ-8 м. Одеси про звільнення будівлі по вул. Паустовського, №12, та СПТУ-8 заявлено зустрічний позов про спонукання заявника звільнити приміщення по вул. Паустовського, 12. З тексту рішення арбітражного суду від 15.10.1992 вбачається «згідно п.5 Постанови Ради Міністрів УРСР від 26.04.1965, №396, гуртожитки для профучилищ, збудовані за рахунок держкапіталовкладень, належать передачі на баланс Головного управління профтехосвіти при Ради Міністрів УРСР, ця ж вимога викладена в доручення Кабінету Міністрів України від 29.05.1992 №7935/33». Рішенням арбітражного суду від 15.10.1992 вимогу заводу «Продмаш» про звільнення гуртожитку по вул. Паустовського, 12, відхилено, зустрічний позов СПТУ-8 задоволено, зобов`язано Одеський завод «Продмаш» звільнити будівлю по вул. Паустовського, 12. Постановою арбітражного суду Одеської області про перевірку рішення (ухвали) в порядку надзору по справі рішення арбітражного суду по справі №5/363 від 15.10.1992 залишено без змін.

Зазначає, що у рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/1259/14-ц за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 до Одеського ордена «Знак пошани» завод продовольчого машинобудування про визнання права на приватизацію, вчинення певних дій, встановлено, що «рішенням виконкому Суворовської райради №234 від 19.04.1991 р. вирішено зареєструвати на праві власності за заводом «Продмаш» будинки, в тому числі і буд. №168 по вул. Миколаївська дорога в м. Одеса. Рішенням виконкому Суворовської райради №49 від 22.01.1993, рішення №234 від 19.04.1991р. було скасовано в частині гуртожитку по вул. Паустовського №12, та зазначений гуртожиток передано у власність СПТУ-8. На підставі рішення №234 від 19.04.1991р. завод «Продмаш» 20.05.1994 зареєстрував своє право власності та отримав Реєстраційне посвідчення на АДРЕСА_22 № АДРЕСА_21 по АДРЕСА_21 Одесі».

Вказує, що оскаржуване рішення прийняте на підставі документів, наданих СПТУ-8, та нормативно-правових актів, які діяли на той час.

У відповіді на відзив Суворовської районної адміністрації ОМР позивач вказує, що відповідач не заперечує той факт, що якщо б рішенням 1993 року було скасовано рішення 1991 року щодо реєстрації будинків в цілому, то воно було б безпідставним та незаконним. Крім того, у іншій справі №522/22156/18 відповідач вважає, що рішенням 1993 року скасовано рішення 1991 року в цілому, а тому вважає позицію відповідача маніпуляцією.

У поясненні третьої особи ТОВ «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС» від 28.10.2019 зазначено, що з 1993 року оскаржуване рішення виконкому не викликало ніяких сумнівів щодо його правового тлумачення, оскільки було прийняте на виконання вимог постанови Одеського обласного арбітражного суду, в якому відповідно до вимог діючого на той час законодавства було в повному обсязі прописано предмет спору, який розглядався судом, а рішення було прийнято відносно будинку за адресою: вул. Паустовського, 12. Вказує, що органами місцевого самоврядування не визнається право власності позивача. Зазначає, що позов має бути задоволений.

У поясненні третіх осіб ОСОБА_11 та ОСОБА_10 зазначається, що в будинку за адресою: АДРЕСА_21 , було приватизовано та викуплено 26 квартир, невикупленими залишились лише 8 квартир, які передані до статутного фонду ТОВ «ТЕМП ПЛЮС СЕРВІС». Вказують, що при переданні майна до статутного капіталу було порушено вимоги законодавства, оскільки допоміжні приміщення є спільною власністю громадян.

У клопотанні ОСОБА_10 27.11.2019 надані пояснення щодо приватизації, з 26 власників квартир в суді бере участь лише 2 особи, інших не повідомлено.

У клопотанні про застосування строків позовної давності Суворовська районна адміністрація ОМР вказує, що представник Одеського заводу «Продмаш» Васильєва Л.І. брала участь у розгляді справ, які розглядались арбітражним судом (рішення від 15.10.1992 у справі №5/363), Одеським обласним арбітражним судом (постанова від 24.12.1992 у справі №5/363), тому позивачу було відомо про оскаржуване рішення від 22.01.1993 №49.

Також вказує, що 29.10.2014 у справі №523/1259/14-ц, яка розглядалась Суворовським районним судом м. Одеси, було винесено рішення, у даній справі також брав участь представник Одеського заводу «Продмаш». Вказане вбачається із тексту вищезазначених судових рішень.

Наголошує на тому, що з моменту прийняття оскаржуваного рішення пройшло 26 років.

У заяві про застосування строків позовної давності Одеської міської ради (вх.№2-2745/19) зазначено, що позивачеві мало стати відомо про наявність рішення виконкому 1993 року ще під час розгляду справи №523/1259/14-ц, в якій позивач також брав участь.

В обґрунтування клопотання про поновлення строків позовної давності позивач вказує, що про порушення права позивач дізнався із пояснень Суворовської райадміністрації ОМР, які були надані Приморському районному суду м. Одеси від 12.02.2019 у справі №522/22156/18. До цього часу Суворовська районна адміністрація ОМР не висловлювала відповідної позиції щодо оскаржуваного рішення 1993 року, не було оспорено право власності на об`єкти нерухомості заводу «Продмаш», а також проведеної реєстрації таких об`єктів нерухомості, тим більше, що рішенням від 1993 року було скасовано рішення 1991 року в цілому, тобто всіх будинків заводу «Продмаш» (т.1 а.с. 152).

При цьому, зазначає, що рішенням у справі №523/1259/14-ц було встановлено законність реєстрації права власності заводу на будинок за адресою: Миколаївська дорога, 168. Таким чином, у заводу «Продмаш» були підстави встановити відсутність оспорювання його прав на наведені домоволодіння.

Вказує, що довідався про порушення свого права у 2019 році, оскільки невизнання його права відбулося у лютому 2019.

Посилається на те, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України у редакції до 20.12.2011 позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Отже, на час виникнення спірних правовідносин строки позовної давності не розповсюджувалися на такі позовні вимоги.

До того ж, вказує, що у відповідачів не виникало наміру скасувати реєстрацію на будинки, тому у позивача не виникало ініціативи оскаржити рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступне.

Позивач просить визнати незаконним та частково скасувати пункт 1 рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 року «Про скасування рішення виконкому №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» в частині скасування права власності на об`єкти нерухомого майна за адресами: проспект Добровольського, 41, 43, 45, 47, 49; вул. Курська, 64а, 66а, 68а, 70а, 72а; вул. 4 Лінія, 50; вул. 7 Лінія, 3; вул. Кап. Кузнецова, 103; вул. Паустовського, 12а, 12; дорога Котовського, 168.

Предметом доказування у даній справі є наявність підстав для визнання незаконним та скасування п.1 вказаного рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 року, а також, у випадку встановлення наявності правових підстав для скасування такого рішення, встановлення правових підстав для застосування строків позовної давності до позовних вимог.

19.04.1991 року виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів було прийнято рішення №234 «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» (далі - рішення ВК 1991 року), яким вирішено зареєструвати в ОМБТІ будинки: проспект Добровольського, 41, 43, 45, 47, 49; вул. Курська, 64а, 66а, 68а, 70а, 72а; вул. 4 Лінія, 50; вул. 7 Лінія, 3; вул. Кап. Кузнецова, 103; вул. Паустовського, 12а, 12; дорога Котовського, 168.

Рішенням Арбітражного суду від 15.10.1992 року №5/363 у справі за позовом Одеського заводу «Продмаш» до СПТУ-8 м. Одеси про звільнення будівлі по вул. Паустовського, 12, було вирішено вимогу заводу «Продмаш» про звільнення гуртожитку по вул. Паустовського, 12, - відхилити; зобов`язано Одеський завод «Продмаш» звільнити будівлю по вул. Паустовського, 12.

Рішенням Арбітражного суду від 15.10.1992 встановлено, що будівництво комплексу профтехучилища, в т.ч. будівлі по вул. Паустовського, 12, було розпочато Одеським заводом «Продмаш», будівництво комплексу здійснювалось заводом «Продмаш» за рахунок держкапіталовкладень без залучення коштів з бюджету заводу. Відповідно до п.5 Постанови РМ УРСР від 26.04.1965 року №396 гуртожитки для профтехучилищ, побудовані за рахунок держкапвкладень, підлягають переданню на баланс Головного управління профтехосвіти при РМ УРСР, ця ж вимога відображена у дорученні Кабінету Міністрів України від 25.05.1992 №7935/337. Однак, завод ухилився від передання будівель ПТУ.

24.12.1992 Арбітражним судом Одеської області у справі №5/363 було винесено Постанову про перевірку рішення (ухвали) в порядку нагляду. Цією Постановою встановлено, що на підставі постанови Ради Міністрів України №9222 від 06.06.1964 і відповідних рішень Одеського обласного та міського виконкомів Рад народних депутатів заявник, починаючи з 1972 року, розпочав проектування та будівництво комплексу профтехучилища у м. Одесі, яке складається із 3 навчальних корпусів та 9-етажного гуртожитку по вул. Паустовського, 12. Постановою Ради Міністрів України №396 від 25.04.1965 «Про прискорення будівництва та розширення професійно-технічних училищ в Українській РСР» встановлено, що міністерства та відомства республіки після закінчення будівництва та реконструкції ПТУ зобов`язані передавати їх на баланс Головного управління профтехосвіти при Раді Міністрів УРСР. Із наданих заводом документів вбачається, що по закінченню будівництва навчальних корпусів училища вони були передані на баланс ПТУ, а введений у 1983 році в експлуатацію гуртожиток на 6565 місць на баланс училища не передавався. Постановою рішення Арбітражного суду від 15.10.1992 залишено без змін.

22.01.1993 року рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів «Про скасування рішення виконкому №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» та перереєстрацію будівлі за СПТУ-8» (далі - рішення ВК 1993 року) було вирішено, зокрема: рішення виконкому №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» - скасувати; вважати гуртожиток по вул. Паустовського, 12 власністю СПТУ-8; СПТУ-8 зареєструвати гуртожиток по вул. Паустовського, 12 в ОМБТІ.

У рішенні ВК 1993 року зазначено, що рішення прийнято на підставі розгляду матеріалів, наданих СПТУ-8 та на підставі постанови Одеського обласного Арбітражного суду 5/363 від 15.10.1992 р., постанови Ради Міністрів УРСР від 26.05.1965 року №396, доручення Кабінету Міністрів України від 29.05.1992 року №7935/33 та арбітражного суду рішення №5/363 від 15.10.1992 року.

Як вже зазначено вище, постановою Ради Міністрів УРСР «Про прискорення будівництва і розширення професійно-технічних училищ в Українській РСР» від 26.04.1965 року №396 (п.5) зобов`язано раднаргоспи, міністерства і відомства УРСР після закінчення будівництва та реконструкції професійно-технічних училищ передавати їх на баланс Головного управління професійно-технічної освіти при Раді Міністрів УРСР.

Відповідно до ст. 124 Конституції (Основного Закону) УРСР від 20.04.1978 року (яка була чинна на час прийняття оскаржуваного рішення), органами державної влади в областях, районах, містах, районах у містах, селищах і селах Української РСР є обласні, районні, міські, районні в містах, селищні, сільські Ради народних депутатів.

Ст. 135 Конституції УРСР встановлено, що виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів приймають рішення і видають розпорядження в межах повноважень, наданих їм законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно зі ст. 136 Конституції УРСР виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів мають право скасовувати рішення і розпорядження виконавчих комітетів нижчестоящих Рад народних депутатів.

Статтею 49 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинний на час прийняття рішення виконкому №49 від 22.01.1993) визначено, що виконавчий комітет Ради народних депутатів у межах своїх повноважень приймає рішення і видає розпорядження. Рішення виконавчого комітету приймаються більшістю від загального складу виконавчого комітету.

Акти виконавчого комітету та його органів, прийняті в межах їх повноважень, набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо не встановлено іншого строку введення цих актів у дію, доводяться до виконавців і є обов`язковими для виконання.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинний на час прийняття рішення виконкому №49 від 22.01.1993) ради народних депутатів правомочні розглядати питання, віднесені законодавством України до їх відання. Так, встановлено, що виключно на пленарних засіданнях Ради народних депутатів вирішується, зокрема, питання (п.12): скасування розпоряджень голови Ради, рішень та розпоряджень виконавчого комітету, за винятком рішень і розпоряджень з питань, віднесених до повноважень виконавчого комітету щодо здійснення державних функцій.

Відповідно до ч.1 ст. 32 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинний на час прийняття рішення виконкому №49 від 22.01.1993) виконавчий комітет Ради народних депутатів: 1) розробляє і подає на затвердження Ради схему організації самоврядування на відповідній території, структуру, загальну чисельність апарату управління та витрат на його утримання; 2) утворює, реорганізує і ліквідує відділи, управління та інші органи виконавчого комітету в межах затвердженої Радою структури, затверджує положення про них, призначає та звільняє їх керівників; 3) утворює і затверджує комісії при виконавчому комітеті Ради, змінює їх склад, керує їх роботою; 4) скасовує акти відділів, управлінь, інших підпорядкованих йому органів, а також підприємств (об`єднань), організацій і установ, які належать до комунальної власності; 5) утворює виборчі дільниці та виборчі комісії, сприяє комісіям у здійсненні ними своїх повноважень відповідно до законодавства; 6) організує виконання рішень Ради, а також затверджених нею планів та програм економічного і соціального розвитку, бюджету.

Ч.3 ст. 32 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинний на час прийняття рішення виконкому №49 від 22.01.1993) встановлено, що виконавчий комітет здійснює також окремі повноваження, делеговані йому державою. При цьому, згідно з положеннями ст. 42 цього Закону виконавчий комітет сільської, селищної, міської Ради народних депутатів відповідно до частини третьої статті 32 цього Закону здійснює повноваження, делеговані йому державою з наданим надалі переліком. Ч.2 ст. 42 передбачені додаткові повноваження виконавчого комітету міської (міста обласного підпорядкування) Ради. Цією ж статтею встановлено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської Ради несе відповідальність відповідно перед районною, обласною державною адміністрацією за здійснення делегованих йому державою повноважень.

Отже, рішення виконавчого комітету районної ради народних депутатів можуть бути скасовані виключно шляхом прийняття рішення на пленарних засіданнях Ради народних депутатів, з урахуванням передбачених законом виключень щодо цих правил.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинний на час прийняття рішення виконкому №49 від 22.01.1993) районна в місті Рада народних депутатів (крім районних Рад міст Києва і Севастополя) є складовою частиною системи міського самоврядування.

Порядок формування, структура і форми діяльності районної в місті Ради та її органів визначаються відповідно до положень статей 17, 19-32, 44-50 цього Закону.

Районна в місті Рада та її виконавчий комітет здійснюють повноваження, делеговані їм міською Радою та її виконавчим комітетом, а також обласною державною адміністрацією в обсязі, необхідному для забезпечення колективних потреб громадян району.

Районна в місті Рада та її виконавчий комітет несуть відповідальність перед міською Радою та її виконавчим комітетом за виконання делегованих їм повноважень.

Делегування міською Радою та її виконавчим комітетом окремих повноважень районній у місті Раді та її виконавчому комітету є обов`язковим.

Районна в місті Рада затверджує бюджет та звіт про його виконання, керує переданими їй об`єктами комунальної власності.

Згідно з ч.4 ст. 57 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинний на час прийняття рішення виконкому №49 від 22.01.1993) органи місцевого та регіонального самоврядування мають право звертатися до суду або арбітражного суду з позовом про визнання недійсними актів державних органів, інших органів самоврядування, підприємств (об`єднань), організацій і установ, які ущемлюють їх повноваження, і до прийняття рішення судом або арбітражним судом зупиняти дію оскаржуваних актів на своїй території.

Статтею 58 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинний на час прийняття рішення виконкому №49 від 22.01.1993) встановлено, що правові акти органів місцевого та регіонального самоврядування, прийняті ними з порушенням Конституції та законодавства України, можуть бути зупинені місцевою державною адміністрацією до вирішення питань про їх законність в судовому порядку.

Як вбачається із системного аналізу норм зазначеного Закону, виконавчий комітет районної ради народних депутатів не має повноважень скасовувати власні рішення, питання про скасування яких відповідно до п.12 ч.2 ст. 19 Закону віднесено до виключної компетенції пленарних засідань Рад народних депутатів.

Як вбачається із рішення Арбітражного суду 15.10.1992, предметом розгляду був спір щодо будівлі за адресою: вул. Паустовського, 12.

Водночас, пунктом 1 Рішення виконкому Суворовської районної ради народних 1993 року №49 зазначено «рішення виконкому №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» - скасувати».

Тобто, зазначеним рішенням 1993 року виконком безпідставно та без наявності на те повноважень скасовано рішення виконкому №234 від 19.04.1991 у повному обсязі, незважаючи на те, що рішенням Арбітражного суду, на яке виконком посилався як на підставу скасування, було вирішено питання лише щодо будівлі за адресою: Паустовського, 12.

Щодо заявлення позову до відповідачів, якими є Одеська міська рада та Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради суд зазначає, що предметом позову є оскарження п.1 рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993.

Ст.1 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинний на час прийняття рішення виконкому №49 від 22.01.1993) місцеве самоврядування в Україні - це територіальна самоорганізація громадян для самостійного вирішення безпосередньо або через органи, які вони обирають, усіх питань місцевого життя в межах Конституції України, законів України та власної фінансово-економічної бази.

Органами місцевого самоврядування є сільські, селищні, міські Ради народних депутатів.

Відповідно до ч.1 ст. 31 «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (чинний на час прийняття рішення виконкому №49 від 22.01.1993) виконавчий комітет Ради народних депутатів є виконавчим і розпорядчим органом відповідної Ради, їй підпорядкованим та підзвітним.

12.06.1997 року набрав чинності Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якого (ст.2 у редакції від 12.06.1997 року) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Ст.1 визначено, що виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами;

Згідно з п.2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону районні у містах ради після набрання чинності цим Законом здійснюють свої повноваження відповідно до закону. Обрання нового складу цих рад проводиться в порядку, що передбачається цим та іншими законами. П.11 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону визначено, що районні і обласні ради відповідно до вимог Конституції України та цього Закону у двомісячний термін після набрання чинності цим Законом обирають голів рад (де ці посади суміщають керівники місцевих державних адміністрацій) та утворюють виконавчий апарат рад, а також приймають рішення про делегування повноважень відповідним місцевим державним адміністраціям.

Статтею 41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якого (ст.2 у редакції від 12.06.1997 року) питання організації управління районами в містах належать до компетенції міських рад.

Районні у містах ради (у разі їх створення) та їх виконавчі органи відповідно до Конституції та законів України здійснюють управління рухомим і нерухомим майном та іншими об`єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах, формують, затверджують, виконують відповідні бюджети та контролюють їх виконання, а також здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом, в обсягах і межах, що визначаються міськими радами.

Обсяг і межі повноважень районних у містах рад та їх виконавчих органів визначаються відповідними міськими радами за узгодженням з районними у містах радами з урахуванням загальноміських інтересів та колективних потреб територіальних громад районів у містах.

Визначений міськими радами обсяг повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів не може змінюватися міською радою без згоди відповідної районної у місті ради протягом даного скликання.

Порядок формування, структура, форми діяльності районних у містах рад та їх органів визначаються відповідно до цього та інших законів.

На даний час районних рад у місті Одесі не створено.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до якого (ст.2 у редакції від 12.06.1997 року) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання: утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск (п.3); затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання (п.5).

Виключно на пленарних засіданнях міських рад (міст з районним поділом), крім питань, зазначених у частині першій цієї статті, вирішуються такі питання:1) визначення обсягу і меж повноважень, які здійснюють районні у містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи в інтересах територіальних громад районів у містах; 2) встановлення нормативів централізації коштів від земельного податку на спеціальних бюджетних рахунках районів міста.

Рішенням Одеської міської ради №4185-VI від 17.12.2013 «Про затвердження структури виконавчих органів, загальної чисельності апарату Одеської міської ради та її виконавчих органів в новій редакції» затверджено структуру виконавчих органів Одеської міської ради, відповідно до якої, зокрема, Суворовська районна адміністрація ОМР входить до структури виконавчих органів Одеської міської ради.

На даний час відповідно до п.1.1. Положення про Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради (у новій редакції) (затверджене рішенням ОМР № №1934-VII від 26.04.2017) Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради та створюється нею з метою реалізації функцій місцевого самоврядування на території Суворовського району міста Одеси згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Райадміністрація є самостійною юридичною особою, має гербову печатку, штампи, бланки, рахунок в органах державного казначейства, у своїй роботі керується чинним законодавством України, рішеннями міської ради, її виконавчого комітету, розпорядженнями Одеського міського голови та цим Положенням. Райадміністрація підзвітна та підконтрольна Одеській міській раді, підпорядкована міському голові та виконавчому комітету міської ради (далі - виконком).

Щодо посилання третіх осіб відносно розгляду Суворовським районним судом м. Одеси справи №522/22156/18 між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, судом встановлено, що предметом розгляду справи №522/22156/18 за позовом фізичних осіб до Одеського ордену «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю «Продмаш», КП «БТІ» ОМР за участю третьої особи без самостійних вимог Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, є визнання недійсним реєстраційного посвідчення, виданого КП «ОМБТІ та РОН» від 20.05.1994р., яке було видано на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991, скасування державної реєстрації. Зазначене вбачається із ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 30.09.2019, якою провадження у справі №522/22156/18 зупинено до набрання законної сили рішенням в господарській справі №916/1107/19 за позовними вимогами Одеського ордену «Знак Пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю «Продмаш» до Одеської міської ради, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання незаконним та часткове скасування рішення. Таким чином, ані склад учасників, ані предмет справ не є тотожним.

Посилання позивача на те, що відповідно до акту про перетворення Одеського орендного ПО «Продмаш» в колективне підприємство - завод «Продмаш» від 29.11.1990 року все викуплене державне майно було передано, не має значення з огляду на предмет спору.

Посилання сторін на те, що у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/1259/14-ц від 29.10.2014 вказано, що «Рішенням виконкому Суворовської райради № 49 від 22.01.1993 року, рішення № 234 від 19.04.1991 року було скасовано в частині гуртожитку по вул. Паустовського № 12, та зазначений гуртожиток передано у власність СПТУ-8», не можуть прийматися до уваги в якості доказу у справі, оскільки зазначений висновок є правовою оцінкою, а не встановленим судом фактом. Відповідно до ч.7 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Стосовно посилання сторін на рішення Конституційного суду від 16.04.2009 №7-рп/2009, суд вказує, що воно не може бути застосовано у межах даної справи, оскільки стосується тлумачення норм Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", який набрав чинності після прийняття оскаржуваного рішення, а саме - 12.06.1997 року.

Обставини та підстави внесення майна позивача до статутного капіталу іншої юридичної особи, як і обставини приватизації житла, не мають відношення до предмету спору, а тому оцінка цьому судом не надається.

Клопотання про закриття провадження у справі, подане 08.10.2019 третіми особами, не може бути розглянуте у зв`язку із тим, що в обґрунтування вказаного клопотання особи вказують про безпідставність вимог позивача у справі, що може слугувати лише підставою для відмови у позові.

Щодо клопотання третіх осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ) подано про закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, суд зазначає, що відповідно до п.6 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до ч.2 ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів.

Оскаржуваний пункт рішення стосується безпосередньо скасування рішення виконкому про реєстрації в ОМБТІ будинків заводу, тобто стосується фіксування речового права позивача. Так, відповідно до п.13 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР при винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння та видає реєстраційне посвідчення

Отже, вказана справа не містить публічно-правового елементу, який би дозволив встановити наявність адміністративного спору.

Подані третіми особами докази 08.10.2019 (т.3 а.с.43-105) становлять собою заяву про вчинення кримінального правопорушення, а також подані мешканцями будинку заяви до Президента України, Голови Верховної Ради України, Генерального прокурора України, Прокурора Одеської області, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, головам декількох політичних партій тощо. Зазначені листи не можуть бути доказами у розумінні ст. 73 ГПК України, оскільки на підставі вказаних листів неможливо встановити наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення учасників справи.

Відносно клопотання ОСОБА_32 про звернення до Верховного Суду з метою порушення перед Конституційним Судом України питання про відповідність норм ст. 182 ГПК України щодо невстановлення всіх власників житла, яким заявник також просить зупинити розгляд справи, суд вказує, що викладені у клопотанні відомості не відповідають дійсності. Жодних заяв та клопотань про витребування документів про власників будинку від ОСОБА_9 не надходило. Загалом до справи залучено 22 треті особи, зокрема, за заявами учасників та третіх осіб особисто, тому посилання на участь у справі лише 2 осіб із 26 власників квартир не відповідає дійсності.

З огляду на зазначене вище, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, однак такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з нижчевикладеним.

Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 зі справи № 911/3681/17 аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) у разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача із наведенням відповідних доводів і поданням належних і допустимих доказів.

Таким чином, клопотання позивача про поновлення строків позовної давності не може бути прийнято до уваги.

Позивач просить визнати незаконним та частково скасувати пункт 1 рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 року «Про скасування рішення виконкому №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» в частині скасування права власності на об`єкти нерухомого майна за адресами: проспект Добровольського, 41, 43, 45, 47, 49; вул. Курська, 64а, 66а, 68а, 70а, 72а; вул. 4 Лінія, 50; вул. 7 Лінія, 3; вул. Кап. Кузнецова, 103; вул. Паустовського, 12а, 12; дорога Котовського, 168.

Таким чином, рішення, пункт якого оскаржується, було прийнято 22.01.1993 року, підставою вказаного рішення стало рішення Арбітражного суду 1992 року, в якому стороною був позивач.

Позивач не заперечує факт обізнаності із існуванням рішення виконкому 1993 року.

При цьому зазначає, що довідався про порушення свого права у 2019 році, оскільки невизнання його права відбулося у лютому 2019.

Зазначене не відповідає дійсності, оскільки тлумачення рішення 1993 року Суворовською райадміністрацією у іншій справі не може вважатися причиною несвоєчасного подання позову.

Наразі позивач вважає, що пункт оскаржуваного рішення порушує його суб`єктивне право та надає відповідні доводи та аргументацію, однак вказане рішення існує з 1993 року, тобто вже близько 26 років.

Відсутність у відповідачів намірів скасовувати реєстрацію будинків не є об`єктивною причиною необізнаності із порушенням власних прав позивача.

Соціально-економічне значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин, дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Позивач посилається на те, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України у редакції до 20.12.2011 позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Отже, на час виникнення спірних правовідносин строки позовної давності не розповсюджувалися на такі позовні вимоги.

До того ж, вказує, що у відповідачів не виникало наміру скасувати реєстрацію на будинки, тому у позивача не виникало ініціативи оскаржити рішення.

Втім, з 2011 року також минуло вже 8 років, до того ж ст.83 Цивільного кодексу Української РСР (у редакції, чинній на час прийняття рішення, пункт якого оскаржується) встановлює, що позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Отже, судом встановлено, що, проявивши розумний рівень добросовісності, позивач міг дізнатися про порушення власного права, оскільки відсутність дій третіх осіб, які б були направлені на застосування наслідків рішення, пункт якого оскаржується, а також їх тлумачення оскаржуваного рішення, не може бути підставою для відсутності обізнаності з приводу порушення власних прав позивача.

Позивачем не доведено наявності об`єктивних обставин, які протягом 26 років заважали б йому звернутися до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, позов у 2019 році поданий з пропуском позовної давності. Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову (за відсутності поважних причин пропуску такого строку) є підставою для відмови в позові. (Аналогічне застосування норм ЦК УРСР здійснено Верховним Судом у постанові від 06.11.2019 по справі № 1611/10/17.

Решта доводів сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р. (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст. ст. 4, 5, 74, 129, 237-241 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Одеського ордену "Знак Пошани" завод продовольчого машинобудування - підприємство з колективною власністю завод "ПРОДМАШ" (Миколаївська дорога, 253, м. Одеса, 65013, ) до Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська, 1, ); Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (65025, м. Одеса, просп. Добровольського, 106, ) про визнання незаконним та часткове скасування пункту 1 рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 року «Про скасування рішення виконкому №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» в частині скасування права власності на об`єкти нерухомого майна за адресами: проспект Добровольського, 41, 43, 45, 47, 49; вул. Курська, 64а, 66а, 68а, 70а, 72а; вул. 4 Лінія, 50; вул. 7 Лінія, 3; вул. Кап. Кузнецова, 103; вул. Паустовського, 12а, 12; дорога Котовського, 168, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Вступна та резолютивна частина рішення оголошені в судовому засіданні 27.11.2019. Повний текст рішення складений та підписаний 05 грудня 2019 р.

Головуючий суддя Р.В. Волков

Суддя Ю.М. Щавинська

Суддя Л.В. Лічман