ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2019 р. м. Київ Справа№ 910/4926/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Іоннікової І.А.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Пшеницькій Т.І.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 05.12.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційні скарги Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄФГ Трейдинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 (повний текст підписано 15.08.2019)

у справі №910/4926/19 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄФГ Трейдинг"

до Міністерства оборони України

за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України

про визнання частково договору недійсним та стягнення інфляційних втрат, 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за Договором

В судовому засіданні 05.12.2019 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄФГ Трейдинг» задоволено частково: вирішено стягнути з Міністерства оборони України інфляційні втрати в розмірі 3 279 361, 91 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, сторони звернулись до Північного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄФГ Трейдинг» (надалі ТОВ «ЄФГ Трейдинг», позивач) звернулось до суду з позовом до Міністерства оборони України (надалі МОУ, відповідач).

Позов розглянуто з урахуванням заяви про зміну (уточнення) позовних вимог (подана 10.06.2019), згідно з якою на розгляд суду заявлені вимоги:

- визнати недійсним п. 4.1 та п.п. 6.1.1 п. 6.1 Договору № 286/1/17/12 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017, в частині «при умові надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків)»;

- визнати недійсним п. 4.1 та п.п. 6.1.1 п. 6.1 Договору № 286/1/17/11 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017, в частині «при умові надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків)»;

- визнати недійсним п. 7.3.5 Договору № 286/1/17/11 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017;

- визнати недійсним п. 7.3.5 Договору № 286/1/17/12 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017;

- стягнути з Міністерства оборони України за Договором № 286/1/17/11 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017 заборгованість в розмірі 5 774 360, 92 грн., що складається із 4 590 340, 48 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 1 184 020, 44 грн.;

- стягнути з Міністерства оборони України за Договором № 286/1/17/12 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017 заборгованість в розмірі 3 124 834,00 грн., що складається із 2 456 077,16 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 668 757,39 грн.

Позов обґрунтований тим, що укладені між сторонами Договори про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційний гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) №286/1/17/12 від 15.05.2017 та № 286/1/17/11 від 15.05.2017 з урахуванням п. 4.1, п.п. 6.1.1 п. 6.1. та п. 7.3.5 порушують права позивача, передбачені ст. 655 ЦК України на своєчасне отримання вартості товару, що позбавляє його захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові на підставі ст. 625 ЦК України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄФГ Трейдинг» задоволено частково.

Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення сум інфляційних втрат, нарахованих за двома договорами, місцевий господарський суд виходив з наявності правових підстав для їх стягнення на підставі ст. 625 ЦК України згідно здійсненого перерахунку, виходячи з умов договору щодо погодженого строку розрахунку з урахуванням дати підписання, вказаної у актах прийому-передачі.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 21.08.2019 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати судове рішення частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині; визнати недійсним п. 7.3.5 договору № 286/1/17/11 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017; визнати недійсним п. 7.3.5 договору № 286/1/17/12 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017; стягнути з Міністерства оборони України заборгованість в розмірі 5 619 833, 01 грн., що складається із 3 767 055, 73 грн. інфляційних витрат та 3 % річних - 1 852 777, 83 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилався на наступне:

- у задоволенні усієї суми інфляційних втрат суд відмовив помилково, виходячи з того, що датою виникнення зобов`язання у замовника послуг по сплаті продукції є дата, зазначена в акті приймання-передачі, а не дата поставки продукції та дата передачі усього пакету документів до Міністерства оборони України;

- на виконання вимог п. 4.2 договору № 286/1/17/11 та № 286/1/17/12 постачальником (ТОВ «ЄФГ Трейдинг») надано Міністерству оборони України всі необхідні документи для здійснення оплати; судами у рішеннях по справах № 922/1332/18 та № 922/1331/18 встановлено дати належного виконання своїх зобов`язань позивачем по поставці продукції на адресу Міністерства оборони України та факт його належного прийняття;

- судом першої інстанції не було враховано, що підтвердженням надання усіх супроводжуючих та товарозпорядчих документів, передбачених договором, відповідно до умов договору п. 4.2 у строки, зазначені в позові та розрахунку інфляційних втрат, є факт приходування товару на балансі Міністерства оборони (переходу права власності від постачальника замовнику) та відображення сум податкового кредиту за даними операціями у податковому обліку Міністерства оборони України;

- відображення податкового кредиту в обліку Міністерства оборони України для цілей визначення об`єкта оподаткування ПДВ підтверджує фактично здійснені господарські операції з ТОВ «ЄФГ Трейдинг» і підтверджує отримання покупцем належним чином складених первинних документів, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків у відповідних періодах;

- формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів;

- наявність у договорі застереження про 0% річних (фактично звільнення покупця від відповідальності за порушення строків оплати товару) не звільняє його від відповідальності, встановленої ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки норма ч. 1 ст. 625 цього кодексу є імперативною і не передбачає жодних винятків, незалежно від причин прострочення виконання грошового зобов`язання.

03.09.2019 зареєстровано надходження від відповідача апеляційної скарги, у якій Міністерство оборони України просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 по справі № 910/4926/19 - скасувати в частині стягнення з Міністерства оборони України 3 279 361, 91 грн.; іншу частину судового рішення залишити без змін.

Згідно доводів апеляційної скарги відповідача висновки суду у оскаржуваному рішенні є помилковими та необґрунтованими, оскільки Міністерство оборони України, як центральний орган виконавчої влади, обслуговується через органи Державної казначейської служби України; на виконання умов договорів Міністерством оборони України протягом травня-серпня 2017 до Державної казначейської служби було підготовлено та направлено відповідні документи щодо їх реєстрації для взяття бюджетних зобов`язань, а також первинні документи, які підтверджують факти постачання товару (пального) за умовами договору; однак зазначені документи Державною казначейською службою України не були взяті на облік та не зареєстровані як бюджетні зобов`язання; суд не прийняв до уваги доводи представників Міністерства оборони України стосовно того, що реєстрація фінансових зобов`язань за вказаними договорами розцінювалась Державною казначейською службою України як бюджетне правопорушення, будь-які оплати товару при наявності підтверджуючих документів не здійснювались та повертались без реалізації; також судом не враховано, що пунктом 4.1 договору встановлено, що розрахунок за фактично постачену продукцію здійснюється протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків).

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2019 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄФГ Трейдинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ЄФГ Трейдинг», прийнято до спільного розгляду апеляційну скаргу ТОВ «ЄФГ Трейдинг» з апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19; розгляд справи №910/4926/19 призначено на 17.10.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2019 розгляд апеляційних скарг у справі №910/4926/19 відкладено на 07.11.2019.

07.11.2019, 28.11.2019 у справі оголошувалась перерва.

До справи під час апеляційного провадження від позивача отримано обґрунтування позовних вимог в частині розрахунку інфляційних втрат та 3% річних.

Явка представників сторін

Представник позивача в судових засіданнях апеляційної інстанції підтримував доводи своєї апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині, ухвалити нове про задоволення позову у відповідній частині (в якій судом першої інстанції відмовлено).

Представник відповідача в судових засіданнях апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її відхилити, задовольнити скаргу Міністерства оборони України, скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог, прийняти нове про відмову в позові.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, в судові засідання апеляційної інстанції представників не направляла, про розгляд справи Державну казначейську службу України було повідомлено належним чином.

Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень (ч. 3 ст. 120 ГПК України).

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

15 травня 2017 між Міністерством оборони України, як замовником та ТОВ «ЄФГ Трейдинг», як постачальником укладено два Договори постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційний гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) №286/1/17/11 (далі - Договір 1), № 286/1/17/12 (Договір 2).

Згідно з п. 2.2 Договорів 1 та 2 одержувачами продукції є військові частини, склади (бази) пального, центри забезпечення пальним (далі - одержувачі замовника) згідно з рознарядками Міністерства оборони України, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п. 4.1 Договору 1 та Договору 2 розрахунки за фактично постачену продукцію здійснюються протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів, передбачених цим Договором.

Згідно з п. 4.2 Договору 1 та Договору 2 постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію; акт прийому форми № 4; видаткову накладну; повідомлення-підтвердження (додаток 12.4); копію паспорту якості на відвантажену продукцію; акт прийому-передачі (додаток 12.3).

Пунктом 4.3 Договору 1 та Договору 2 встановлено, що без вищезазначених документів або відсутності у них встановленої інформації, оплата постаченої продукції не здійснюється.

Відповідно до статей 43, 46, 48, 51, 112, 116-118 Бюджетного кодексу України та Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 № 309, постачальник зобов`язаний надавати документи, які являються підставою для оплати продукції протягом трьох днів з часу отримання продукції замовником (п. 4.4 Договору 1 та Договору 2 ).

У відповідності до п. 5.1 Договору 1 та Договору 2 продукція постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та збереження в межах термінів, установлених діючими технічними умовами.

Згідно з п. 5.2 Договору 1 та Договору 2 постачання продукції одержувачем замовника здійснює постачальник виключно за номенклатурою, у кількостях, в строки та за адресами, що зазначені в рознарядках Міністерства оборони України.

Пунктом 6.1.1 Договору 1 та Договору 2 обумовлено, що замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість постаченої продукції протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником замовнику належним чином оформлених документів, передбачених Договором.

Постачальник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за постачену продукцію (п. 6.4.1 Договору 1 та Договору 2).

У п. 7.3.5 Договору 1 та Договору 2 сторони передбачили, що погоджений розмір збитків, а також неустойки, який підлягає відшкодуванню Міністерством оборони України за несвоєчасність грошових розрахунків не може бути більшим за суму заборгованості скоригованої на офіційний індекс інфляції за відповідний період (час прострочення). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 6 ст. 231 ГК України сторони встановили інший розмір процентів 0 процентів.

Додатком 12.1 до Договору 1 та Договору 2 узгоджено порядок приймання продукції, відповідно до якого, прийняття продукції за кількістю та якістю (за встановленими документами) здійснюється одержувачем замовника в присутності представника постачальника та оформлюється актом, який складає одержувач замовника у термін до 3 діб після прибуття продукції до місця поставки. Належним чином оформлені документи, зазначені у п. 4.2 Договору є підтвердженням прийняття продукції.

На виконання умов Договору 1 постачальник поставив у визначені замовником військові частини пальне згідно з актами приймання №1059 від 23.05.2017, №1060 від 25.05.2017, №1061 від 26.05.2017, №1112 від 01.06.2017, №1113 від 02.06.2017, №172 від 02.06.2017, №173 від 02.06.2017, №174 від 05.06.2017, №1114 від 06.06.2017, №147 від 06.06.2017, №175 від 06.06.2017, №105 від 06.06.2017, №1115 від 07.06.2017, №148 від 07.06.2017, №176 від 07.06.2017, №155 від 08.06.2017, №177 від 07.06.2017, №1116 від 09.06.2017, №178 від 09.06.2017, №157 від 10.06.2017, №159 від 10.06.2017, №179 від 12.06.2017, №1190 від 13.06.2017, №164 від 13.06.2017, №180 від 13.06.2017, №190 від 13.06.2017, №12 від 14.06.2017, №1209 від 14.06.2017, №181 від 14.06.2017, №191 від 14.06.2017, №549 від 15.06.2017, №13 від 15.06.2017, №1210 від 15.06.2017, №1211 від 15.06.2017, №14 від 16.06.2017, №171 від 16.06.2017, №169 від 16.06.2017, №183 від 16.06.2017, №1246 від 17.06.2017, №970 від 17.06.2017, №550 від 18.06.2017, №188 від 18.06.2017, №173 від 19.06.2017, №15 від 20.06.2017, №175 від 20.06.2017, №189 від 20.06.2017, №1298 від 21.06.2017, №1299 від 23.06.2017 на загальну суму 109 151 393,77 грн., які складені між одержувачем замовника та позивачем.

Щодо вказаних поставок, сторонами підписані акти прийому передачі-продукції № 470 від 13.11.2017 на суму 470 981,16 грн., № 469 від 13.11.2017 на суму 424 783,01 грн., № 468 від 13.11.2017 на суму 979 240,82 грн., № 463 від 13.11.2017 на суму 129 0488,38 грн., № 467 від 13.11.2017 на суму 1 290 408,38 грн., № 13.11.2017 на суму 890 884,37 грн., № 465 від 13.11.2017 на суму 899 964 грн., № 464 від 13.11.2017 на суму 388 384,46 грн., № 462 від 13.11.2017 на суму 1 364 825,40 грн., № 461 від 391 984,32 грн., № 460 від 13.11.2017 на суму 392 024,32 грн., № 459 від 13.11.2017 на суму 392 784,29 грн., № 458 від 13.11.2017 на суму 894 364,22 грн., № 457 від 13.11.2017 на суму 457 181,71 грн., № 456 від 13.11.2017 на суму 457 181,71 грн., № 455 від 13.11.2017 на суму 456 381,74 грн., № 454 від 13.11.2017 на суму 509 179,63 грн., № 434 від 10.11.2017 на суму 954 761,81 грн., № 435 від 10.11.2017 на суму 478 780,85 грн., № 436 від 1 463 541,46 грн., № 437 від 10.11.2017 на суму 1 403 943,84 грн., № 438 від 10.1.12017 на суму 1 430 342,78 грн., № 439 від 10.11.2017 на суму 1 463 941,44 грн., № 440 від 13.11.2017 на суму 949 962 грн., № 441 від 13.1.12017 на суму 949 962 грн., № 442 від 13.11.2017 на суму 951 161,95 грн., № 443 від 13.11.2017 на суму 953 561,86 грн., № 444 від 13.11.2017 на суму 952 761,89 грн., № 450 від 13.11.2017 на суму 425 702,98 грн., № 451 від 13.11.2017 на суму 1 308 367,67 грн., № 452 від 13.11.2017 на суму 1 866105,35 грн., № 453 від 13.11.2017 на суму 891 904,32 грн., № 446 від 13.11.2017 на суму 2 485 260,59 грн., № 445 від 13.11.2017 на суму 9 496 660,12 грн., № 471 від 13.11.2017 на суму 1 011 519,54 грн., № 472 від 13.11.2017 на суму 1 399 924 грн., № 473 від 13.11.2017 на суму 922 983,08 грн., № 474 від 13.11.2017 на суму 469 241,23 грн., № 475 від 13.11.2017 на суму 925 083 грн., № 476 від 13.11.2017 на суму 922 743,08 грн., № 477 від 13.11.20117 на суму 922 743,08 грн., № 478 від 13.11.2017 на суму 1 427 002,92 грн., № 479 від 13.11.2017 на суму 1 344 166,24 грн., № 480 від 13.11.2017 на суму 507 379,70 грн., № 159 від 26.07.2017 на суму 7 725 650,96 грн., № 160 від 26.07.2017 на суму 6 216 511,33 грн., № 161 від 26.07.2017 на суму 2 495 400,18 грн., № 162 від 26.07.2017 на суму 7 348 046,06 грн., № 60 від 15.06.2017 на суму 899 564,02 грн., № 61 від 15.06.2017 на суму 1 789 465,42 грн., № 62 від 15.06.2017 на суму 3 784 288,62 грн., № 422 від 10.11.2017 на суму 2 792 008,32 грн., № 423 від 10.11.2017 на суму 3 168 133,27 грн., № 424 від 10.11.2017 на суму 8 351 265,94 грн., № 425 від 10.11.2017 на суму 1 188 012,48 грн., № 426 від 10.11.2017 на суму 3 605 895,76 грн., № 427 від 10.11.2017 на суму 851 565,94 грн., № 428 від 10.11.2017 на суму 1 827 526,90 грн., № 429 від 10.11.2017 на суму 297 528,10 грн., № 430 від 10.11.2017 на суму 2 766 149,35 грн., № 431 від 10.11.2017 на суму 1 319 967,20 грн., 432 від 10.11.2017 на суму 1 007 979,68 грн., № 433 від 10.11.2017 на суму 1 485 880,56 грн.

На виконання умов Договору 2 ТОВ «ЄФГ Трейдинг» поставлено у визначені Міністерством оборони України військові частини передбачене договором № 286/1/17/12 від 15.05.2017 пальне згідно з актами приймання №128 від 26.06.2017, № 127 від 19.06.2017, № 120 від 15.06.2017, № 117 від 14.06.2017, № 10 від 19.06.2017, № 11 від 23.06.2017, № 9 від 18.06.2017, № 6 від 13.06.2017, № 7 від 16.06.2017, №8 від 17.06.2017, всього на загальну суму 58 621 528,58 грн.

На підтвердження вказаних поставок між сторонами підписані також акти прийому-передачі продукції № 170 від 27.07.2017 на суму 8 161 735,66 грн., № 171 від 27.07.2017 на суму 4 857 438,86 грн., № 166 від 27.07.2017 на суму 9 406 891,07 грн., № 167 від 27.07.2017 на суму 1 234 088,59 грн., № 168 від 27.07.2017 на суму 1 275 123,07 грн., № 169 від 27.07.2017 на суму 6 192 041,10 грн., № 165 від 27.07.2017 на суму 8 269 131,36 грн., № 228 від 03.08.2017 на суму 3 572 617,45 грн., № 229 від 03.08.2017 на суму 3 521 210,32 грн., № 230 від 03.08.2017 на суму 5 917 691,21 грн., № 231 від 03.08.2017 на суму 6 213 559,91 грн.

Судом першої інстанції правильно надано правову кваліфікацію відносинам сторін, що виникли у зв`язку з укладеними договорами поставки, та визначено, що між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Доводи позивача щодо підстав недійсності п. 4.1 та п.п. 6.1.1 п. 6.1 Договорів 1 та 2 від 15.05.2017, в частині «при умові надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків» обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки такі не унеможливлюють реалізацію прав постачальника визначених законом, в тому числі не є підставою для звільнення замовника (Міністерства оборони України) від відповідальності, встановленої законодавством та умовами договору.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

У відповідності з положеннями частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договорів 1 та 2 (у п. 4.1) погоджено, що розрахунок за фактично постачену продукцію здійснюється протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів, передбачених цим договором.

Зазначення в договорах «за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків» не є подією, яка неминуче має настати, оскільки залежить від сторін, їх дій, волевиявлення та можливостей.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Таким чином, посилання відповідача на положення договору та на відсутність надходження бюджетних коштів внаслідок не реєстрації фінансових зобов`язань Державною казначейською службою, не є підставою вважати таким, що не настав строк виконання зобов`язань по оплаті фактично постаченої продукції, оскільки вказані положення договору передбачають саме порядок розрахунків, а строк оплати чітко визначений днями - 30 банківських днів. Неотримання бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків не звільняє останнього від виконання обов`язку щодо сплати коштів у строк, обумовлений договором.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що положення договору «за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків», не може розглядатись як встановлення терміну виконання обов`язку замовника з оплати виконаних робіт, оскільки поняття «термін» передбачає вказівку на подію, яка має неминуче настати, тоді як положення «за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків» такої вказівки не містить.

Обгрунтування позову, виходячи з положень статті 215 ЦК України, не є підставою для визнання п. 4.1 та п. 6.1.1 Договорів у відповідній частині недійсними відповідно до норм законодавства, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Вимоги позивача щодо визнання недійсними пунктів 7.3.5 договорів 1 та 2 суд першої інстанції залишив без задоволення, з посиланням на те, що укладаючи Договори, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 6 ст. 231 ГК України сторони встановили інший розмір процентів - 0, що узгоджується із свободою договору.

Відхиляючи доводи позивача в цій частині, суд першої інстанції враховував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 21 червня 2017 у справі № 3-432гс17, де зазначалось:

- за змістом положень частин 4 і 6 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором;

- отже, встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін урегулювати ці відносини у договорі;

- тобто сторони мають право визначити в договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 ЦК України), у тому числі мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Окрім того, суд першої інстанції послався на приписи абзацу 2 пункту 3 інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 № 01-06/249 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів» згідно з якими: право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено ЦК України, види забезпечення виконання зобов`язань визначено ч. 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України; отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.

За висновком суду першої інстанції, позивач (ТОВ «ЄФГ Трейдинг»), приймаючи рішення взяти участь в торгах, за результатами яких, в подальшому були укладені Договори, був обізнаний із умовами таких Договорів, та відповідно, ознайомившись із тендерною документацією, міг не приймати рішення про участь у торгах, що узгоджується власне із правом позивача на участь у торгах.

В частині задоволення вимог про стягнення нарахованих сум інфляційних втрат суд першої інстанції виходив з наступного:

- обставини щодо строків фактичного постачання та приймання продукції по договору № 286/1/17/11 від 15.05.2017 встановлені рішенням Господарського суду Харківської області від 12.10.2018 у справі № 922/1331/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.12.2018 та постановою Верховного Суду від 26.03.2019;

- обставини щодо строків фактичного постачання та приймання продукції по договору № 286/1/17/12 від 15.05.2017 встановлені рішенням Господарського суду Харківської області від 17.09.2018 у справі № 922/1332/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2019 та постановою Верховного Суду від 22.05.2019;

- однак, оскільки сторонами у Договорах обумовлено оплату отриманого товару протягом 30 банківських днів з дати надання постачальником замовнику належним чином оформлених документів, а також, з огляду на наявні розбіжності у актах, складених та підписаних між одержувачами замовника та позивачем, у сумах та об`ємах, враховуючи пункти 4.2 та 4.3 Договору та те, що позивач нараховує інфляційні втрати на суми, узгоджені саме між сторонами, суд першої інстанції врахував як належні докази виникнення у відповідача обов`язку з оплати за Договорами наявні у матеріалах справи Акти, підписані безпосередньо між замовником та постачальником.

Здійснивши перерахунок сум інфляційних втрат, виходячи із строку настання виконання зобов`язання - 30 банківських днів від дати, вказаної у підписаних між сторонами актах прийому-передачі продукції, вимоги позивача в цій частині судом першої інстанції задоволено частково.

Позов в частині стягнення 3% річних судом першої інстанції визнано таким, що задоволенню не підлягає, оскільки сторонами у Договорах на власний розсуд визначено ставку річних, передбачених ст. 625 ЦК України, на рівні - 0%.

Апеляційний господарський суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача не задовольняється судом, а рішення суду має бути скасованим в частині виходячи з наступного.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19):

- формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу;

- отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У абзаці першому п. 7.3.5 оскаржуваних договорів 1 та 2 сторони домовились, що погоджений розмір збитків, а також неустойки, який підлягає відшкодуванню Міністерством оборони України за несвоєчасність грошових розрахунків не може бути більшим за суму заборгованості скоригованої на офіційний індекс інфляції за відповідний період (час прострочення).

Таким чином, абзац перший п. 7.3.5 оскаржуваних договорів 1 та 2 містить погодження між сторонами договору розміру збитків, а також неустойки, що відповідно до вимог чинного законодавства може бути врегульовано між сторонами в договірному порядку, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині є обґрунтованими, а підстави вважати недійсним перший абзац п. 7.3.5 договорів в цій частині відсутні.

У другому абзаці п. 7.3.5 договору зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України сторони встановили інший розмір процентів 0 (нуль) процентів.

Обґрунтовуючи вимоги про недійсність наведених положень, позивач посилається на суперечність саме абзацу 2 п. 7.3.5 договорів вимогам законодавства України, зазначаючи, що ставки 0% річних від простроченої суми не існує, діючим законодавством не передбачено безкоштовного користування грошовими коштами та можливості сторін звільнення від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим даний пункт договору не відповідає імперативним приписам та принципам цивільного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, судом першої інстанції застосовані норми матеріального права щодо штрафних санкцій, можливості їх договірного регулювання, а отже такі стосуються саме абзацу першого п. 7.3.5 в частині погодженого розміру збитків, а також неустойки.

Натомість, відповідальність у вигляді сплати на користь кредитора інфляційних втрат та 3% річних передбачена на рівні закону - ст. 625 ЦК України, не може бути предметом домовленості сторін в частині її незастосування в договірних відносинах сторін, а положення ч. 2 ст. 625 ЦК України «якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом» передбачають можливість сторін погодити в договорі саме інший розмір процентів річних, а не відсутність такої відповідальності взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нуль процентів річних не є іншим розміром процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки не представляє собою якусь величину чи розмір, такий має бути більшим за нуль (0,1%...), у зв`язку з чим обґрунтованими визнаються доводи апеляційної скарги позивача про недійсність таких домовленостей у договорі, оскільки має місце фактичне звільнення замовника від обов`язку відшкодування постачальнику коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання та неправомірне користування чужими коштами, передбаченого ст. 625 ЦК України (3% річних).

Оскільки на рівні закону не передбачено випадку звільнення відповідача - Міністерства оборони України від відповідальності, встановленої ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, наявними є підстави для задоволення вимог позивача про стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних.

При цьому, колегією суддів не враховуються висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 23.07.2019 у справі №910/4519/18, оскільки при вирішені питання про стягнення інфляційних втрат та відмови у стягненні 3% річних з Міністерства оборони України касаційним судом не досліджувалось питання щодо недійсності абзацу 2 пункту 7.3.5 договору, в той час як у даній справі заявлено вимоги про визнання недійсним абзазу 2 підпункту 7.3.5 договорів, як такого, що суперечить положенням чинного законодавства.

В ході розгляду справи встановлено, що відповідач розрахувався за отриманий товар 20.11.2017, у зв`язку з чим позивачем здійснені розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, виходячи із вказаної дати погашення боргу.

Відповідно до наданих у справу первинних документів, оцінюючи всі представлені докази в сукупності з урахуванням, зокрема, і умов договору в частині встановлених строків оплати, апеляційний господарський суд визнає помилковими висновки суду першої інстанції щодо настання строку виконання грошового зобов`язання за спливом 30 банківських днів від дати, вказаної у актах прийому-передачі продукції, які підписані сторонами вже після відвантаження пального за актами приймання, складеними на дату поставки, оскільки такі не підтверджують, що саме тоді постачальником були передані всі документи для здійснення оплати, як те визначено п. 4.1 договорів 1 та 2.

Щодо згаданих судом першої інстанції розбіжностей у актах, складених та підписаних між одержувачами замовника та позивачем, у сумах та об`ємах, то такі пояснюються виключно особливістю заповнення форми акту прийому, в якому вказувались: 1. Кількість та якісний стан при фактичному прийманні, зокрема із відображенням кількості та суми по супроводжуючих документах, кількості та суми фактично прийнятого пального, кількості пального, що невистачає/кількості пального у надлишку; окрім того, при оформленні окремих актів приймання-передачі продукції сторонами було включено до одного акту декілька поставок.

При цьому, акти прийому, які підтверджують оформлення факту поставки, містять дати початку та закінчення приймання (для прикладу акт № 105: дата початку приймання 06.06.2017; дата закінчення приймання 19.06.2017), а також фактичну суму прийнятої продукції, вказівку на супроводжуючі документи ТТН, кількість оформлених примірників акту тощо.

Згідно з п. 4.2 Договору 1 та Договору 2 постачальник зобов`язаний надати замовнику після постачання продукції наступні документи: рахунок-фактуру на відвантажену продукцію; акт прийому форми № 4; видаткову накладну; повідомлення-підтвердження (додаток 12.4); копію паспорту якості на відвантажену продукцію; акт прийому-передачі (додаток 12.3).

Акти приймання-передачі продукції, які складені вже після приймання продукції по договору №286/1/17/11 підписані 15.06.2017 (всього 3), 26.07.2017 (всього 4), а інші (41 акт) підписані 10.11.2017 та 13.11.2017; по договору №286/1/17/12 - 6 актів підписано 27.07.2017 і 4 акти - 03.08.2017.

Зазначені акти вже містили суму вартості відповідно до кількості прийнятої продукції, однак дата, вказана у цих актах, не є підтвердженням дати подання всіх документів для здійснення розрахунків, а є датою підписання такого акту відповідачем у справі.

Судом першої інстанції не було враховано, що підтвердженням надання усіх супроводжуючих та товаророзпорядчих документів, передбачених договором відповідно до умов договору п. 4.2, є факт оприбуткування товару на балансі Міністерства оборони (переходу права власності від постачальника замовнику) та відображення сум податкового кредиту за даними операціями у податковому обліку Міністерства оборони України.

При цьому, відображення податкового кредиту в обліку Міністерства оборони України для цілей визначення об`єкта оподаткування ПДВ підтверджує фактично здійснені господарські операції з ТОВ «ЄФГ Трейдинг» і підтверджує отримання покупцем належним чином складених первинних документів, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків у відповідних періодах.

Посилання позивача на положення Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є обґрунтованими, відповідачем в свою чергу не спростовані факти отримання від постачальника документів для здійснення розрахунків по факту поставки продукції у травні-червні 2017, не надано суду доказів, що підтверджують порушення постачальником п. 4.4 договору 1 та договору 2 в частині своєчасного надання документів для здійснення розрахунків, що відповідно обумовлює настання прострочення в оплаті за спливом 30 банківських днів, як те визначено умовами договорів (п. 4.1).

При цьому, судом відхиляються посилання апеляційної скарги МОУ на те, що несвоєчасна оплата товару відбулась виключно з вини Державної казначейської служби України, а судом першої інстанції не взято до уваги, що зазначені договори Державною казначейською службою України тривалий час не бралися на реєстрацію з причини оскарження процедури закупівлі та заборони, встановленої постановою від 27.03.2017 Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 804/2015/17, яка діяла на момент укладання та виконання зазначених договорів поставки пального, в період прострочення виконання зобов`язань, за який нараховано інфляційні, існували незалежні від замовника обставини, на які він не міг вплинути.

В даному випадку обставини, на які посилається МОУ, виникли та існували на момент укладення договорів 1 та 2 від 15.05.2017, а тому підписавши договори, відповідач брав на себе зобов`язання по їх виконанню, відповідно мав можливість передбачити усі наслідки щодо порушення порядку розрахунків, визначеного умовами договорів з урахуванням вимог бюджетного законодавства (ст. 629 ЦК України).

В частині порядку нарахування інфляційних втрат, судом першої інстанції правильно зроблені посилання на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, та відзначено:

- індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць;

- розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція;

- в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»);

- базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж;

- періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція);

- невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці;

- якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ вміщені у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97.

При розрахунку суми інфляційних слід враховувати, що сума боргу, яка підлягає оплаті з 1-го до 15-го дня відповідного місяця індексується з урахуванням цього місяця (в разі якщо не здійснено погашення заборгованості до кінця місяця), а якщо сума боргу підлягає оплаті з 16-го до 31-го дня місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Перевіривши обґрунтування вимог позивача по сумах нарахованих інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції враховує наступне:

- по договору № 286/1/17/11 позивачем неправильно здійснено нарахування по 35,36,37 періоду, оскільки за всіма поставками прострочення виникає вже після 15.07.2017, а тому липень до розрахунку інфляційних втрат не включається;

- по договору № 286/1/17/12 у розрахунку позивачем помилково вказано суму поставки по періоду 5:

9 408 891,00 грн., тоді як сума поставки 9 406 891,00 грн. (акт прийому №8 від 20.07.2017; акт прийому-передачі продукції № 166 від 27.07.2017).

Загальна сума інфляційних по двом договорам: 4 366 054, 44 грн. + 2 344 861, 14 грн. = 6 710 915, 58 грн.

Розрахунки інфляційних помісячно з урахуванням дефляції за серпень 2017

По договору № 286/1/17/11, загальна сума 4 366 054, 44 грн.:

Сума боргу Індекс інфляціїСума боргу з урахуванням індексу інфляціїІнфляційні збиткиМісяць
9,9 %109042209,6-109151,36серпень 2017
02 %111334388,22183027,22вересень 2017
01,2 %110461177,31309816,33жовтень 2017
109 151 361 100,9 %110133723,2982362,249листопад 2,44

По договору № 286/1/17/12, загальна сума 2 344 861, 14 грн.:

Сума боргу Індекс інфляціїСума боргу з урахуванням індексу інфляціїІнфляційні збиткиМісяць
58621528,699,9 %58562907,07-58621,529серпень 28,6102 %59793959,171172430,57вересень 28,6101,2 %59324986,94703458,343жовтень 28,6 100,9 %59149122,36527593,757листопад 2,14

В частині здійснених розрахунків 3% річних, до стягнення з відповідача за договором № 286/1/17/11 належить 1 035 080, 64 грн.; за договором №286/1/17/12 - 512 422, 80 грн.

Розрахунок 3% річних по договору № 286/1/17/11 виконаний позивачем з урахуванням прострочення у день, в який здійснено оплату 20.11.2017, тоді як такий вже до розрахунку не включається; а також з невірним визначенням строку настання платежу, який має становити 30 банківських днів, з урахуванням дати, вказаної в актах як дата закінчення приймання (акт № 970 дата початку приймання 05.06.2017, дата закінчення приймання 17.06.2017; акт № 105 дата початку приймання 06.06.2017, дата закінчення приймання 19.06.2017; акт № 157 дата закінчення приймання 12.06.2017; акт № 14 дата закінчення приймання 22.06.2017; акт № 15 дата закінчення приймання 27.06.2017; акт № 13 дата закінчення приймання 20.06.2017; акт № 550 дата закінчення приймання 22.06.2017).

Нарахування 3% річних по договору № 286/1/17/12 здійснюється виходячи з наступних періодів прострочення:

- акт № 6 від 16.06.2017 на суму 6 192 041 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 31.07.2017, прострочення виникає з 01.08.2017 по 19.11.2017 включно (111 днів);

- акт № 117 від 22.06.2017 на суму 6 213 559 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 04.08.2017, прострочення виникає з 05.08.2017 по 19.11.2017 включно (107 днів);

- акт № 120 від 22.06.2017 на суму 3 572 617 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 04.08.2017, прострочення виникає з 05.08.2017 по 19.11.2017 включно (107 днів);

- акт № 7 від 20.06.2017 на суму 8 269 131 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 02.08.2017, прострочення виникає з 03.08.2017 по 19.11.2017 включно (109 днів);

- акт № 8 від 20.06.2017 на суму 9 406 891 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 02.08.2017, прострочення виникає з 03.08.2017 по 19.11.2017 включно (109 днів);

- акт № 9 від 20.06.2017 на суму 1 275 123 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 02.08.2017, прострочення виникає з 03.08.2017 по 19.11.2017 включно (109 днів);

- акт № 10 від 21.06.2017 на суму 13 019 174 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 03.08.2017, прострочення виникає з 04.08.2017 по 19.11.2017 включно (108 днів);

- акт № 127 від 26.06.2017 на суму 5 917 691 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 08.08.2017, прострочення виникає з 09.08.2017 по 19.11.2017 включно (103 дні);

- акт № 11 від 27.06.2017 на суму 1 234 088 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 09.08.2017, прострочення виникає з 10.08.2017 по 19.11.2017 включно (102 дні);

- акт № 128 від 30.06.2017 на суму 3 521 210 грн. + 30 банківських днів; строк платежу 11.08.2017, прострочення виникає з 12.08.2017 по 19.11.2017 включно (100 днів).

Виходячи із встановлених вище обставин, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню частково через наявні помилки при здійсненні розрахунків. Відповідно в решті вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних слід відмовити.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги ТОВ «ЄФГ Трейдинг» частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, апеляційна скарга ТОВ «ЄФГ Трейдинг» підлягає задоволенню частково, апеляційна скарга Міністерства оборони України задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання недійсним абзацу другого п. 7.3.5 договорів, у стягненні сум інфляційних втрат у розмірі 6 631 521, 67 грн. та 3% річних в розмірі 1 547 503, 44 грн., із прийняттям у цій частині нового рішення про задоволення позову.

У відповідності до ст. 129 ГПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову, судові витрати за розгляд справи покладаються на сторін пропорційно, а у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги позивача, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у відповідній частині за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні апеляційної скарги Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19 відмовити.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄФГ Трейдинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19 задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19 скасувати частково, в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання недійсним абзацу другого п. 7.3.5 Договору № 286/1/17/11 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017 та абзацу другого п. 7.3.5 Договору № 286/1/17/12 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017, та відмови у стягненні сум інфляційних втрат у розмірі 6 631 521, 67 грн. та 3% річних в розмірі 1 547 503, 44 грн.

4. Прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову, в решті рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/4926/19 залишити без змін, виклавши резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі № 910/4926/19 наступним чином:

«Позов задовольнити частково.

1. Визнати недійсним абзац другий п. 7.3.5 Договору № 286/1/17/11 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017, а саме:

«відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України сторони встановили інший розмір процентів 0 (нуль) процентів.»

2. Визнати недійсним абзац другий п. 7.3.5 Договору № 286/1/17/12 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017, а саме:

«відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України сторони встановили інший розмір процентів 0 (нуль) процентів.»

3. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄФГ Трейдинг» (63503, Харківська обл., м.Чугуїв, вул. Жадановського буд. 7, ідентифікаційний код 40408479) за Договором № 286/1/17/11 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017 заборгованість в розмірі 5 401 135, 08 грн., що складається із 4 366 054, 44 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 1 035 080, 64 грн.

4. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄФГ Трейдинг» (63503, Харківська обл., м.Чугуїв, вул. Жадановського, буд. 7, ідентифікаційний код 40408479) за Договором № 286/1/17/12 про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційних гас), для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 15.05.2017 заборгованість в розмірі 2 857 283, 94 грн., що складається із 2 344 861, 14 грн. інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 512 422, 80 грн.

5. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄФГ Трейдинг» (63503, Харківська обл., м.Чугуїв, вул. Жадановського, буд. 7, ідентифікаційний код 40408479) 126 650, 04 грн. (сто двадцять шість тисяч шістсот п`ятдесят гривень 04 копійки) судових витрат.

6. В іншій частині в позові відмовити.»

5. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄФГ Трейдинг» (63503, Харківська обл., м.Чугуїв, вул. Жадановського, буд. 7, ідентифікаційний код 40408479) 65 481, 69 грн. (шістдесят п`ять тисяч чотириста вісімдесят одну гривню 69 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

7. Матеріали справи №910/4926/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 09.12.2019.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді І.А. Іоннікова

А.І. Тищенко