номер провадження справи 18/173/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2019 справа № 908/3016/19

м. Запоріжжя Запорізької області

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Сонячне насіння плюс (01014, м. Київ, вул. Петра Болбочана, буд. 4-А, приміщення 1)

до відповідача публічного акціонерного товариства Запоріжжяобленерго (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14)

про стягнення 36760,34 грн.,

господарський суд Запорізької області у складі судді Левкут В.В.

при секретарі судового засідання Непомнящій Н.П.

учасники справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Морозов В.С., довіреність № 5 від 01.01.2019

Товариство з обмеженою відповідальністю Сонячне насіння плюс звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства Запоріжжяобленерго 36760,34 грн., які складаються з 35396,37 грн. переплати за договором про постачання електричної енергії № 530 від 31.07.2017, 601,74 грн. інфляційних втрат та 762,23 грн. 3% річних. Також позивач просить стягнути з відповідача 1800,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2019 справу № 908/3016/19 передано на розгляд судді Носівець В.В. (після зміни прізвища Левкут В.В.)

Ухвалою від 31.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/3016/19, справі присвоєно номер провадження 18/173/19, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. В даній ухвалі суду зазначалось, що розгляд справи по суті розпочнеться через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі № 908/3016/19, а також, запропоновано відповідачу надати у строк до 22.11.2019, відповідно до ст. 165 ГПК України, відзив на позовну заяву і докази в його обґрунтування, а також заяву відповідно до ст.ст. 250, 252 ГПК України, із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання (в разі наявності таких заперечень). Від публічного акціонерного товариства Запоріжжяобленерго 07.11.2019 до суду надійшов відзив, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, посилаючись на приписи ст. 252 ГПК України.

Ухвалою від 12.11.2019 клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін задоволено, вирішено розглядати справу 908/3016/19 за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін; розгляд справи призначено на 03.12.2019.

В судовому засіданні 03.12.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення направлена на адресу позивача копія ухвали суду від 12.11.2019 про призначення розгляду справи на 03.12.2019 отримана повноважним представником позивача 20.11.2019.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що господарські відносини сторін врегульовані договором про постачання електричної енергії № 530 від 31.07.2017, за умовами якого відповідач продає електричну енергію позивачу для забезпечення потреб електроустановок позивача з приєднаною потужністю, зазначеною в додатку № 1 Обсяги постачання електричної енергії споживачу, а позивач оплачує відповідачу вартість використаної (купленої) електричної енергії. На виконання умов договору позивач здійснював попередню оплату електроенергії. Згідно узгодженого сторонами акта звірки взаємних розрахунків станом за період з 01.01.2019 по 15.05.2019 переплата за договором становить 35396,37 грн. У зв`язку з запровадженням нового ринку електричної енергії, відповідно до положень Закону України "Про ринок електричної енергії" з 01 січня 2019 року відповідач припинив господарську діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом і не має можливості виконати свої зобов`язання за договором № 530 від 31.07.2017. Враховуючи викладене, відповідач повинен повернути позивачу 35396,37 грн. переплати за електричну енергію, обсяги якої не були спожиті, та сплатити 762,23 грн. 3% річних та 601,74 грн. інфляційних втрат за неповернення коштів. Посилаючись на приписи ст.ст. 509, 510, 625, 693 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що з 01.01.2019 ПАТ Запоріжжяобленерго не є електропостачальником та не може згідно вимог закону здійснювати діяльність з постачання електричної енергії. У зв`язку із цим, станом на 01.01.2019 виникла кредиторська заборгованість ПАТ Запоріжжяобленерго перед споживачами електричної енергії (юридичними та фізичними особами), що здійснювали відповідачу (як постачальнику) попередню оплату за електричну енергію в розмірі більшому за обсяги спожитої електричної енергії, в т.ч. і перед позивачем. Відповідач зазначив, що відповідно до Закону України Про електроенергетику грошові кошти споживачів зараховувались на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, які були відкриті відповідачем в ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії Запорізьке обласне управління ПАТ Державний ощадний банк України. ПАТ Запоріжжяобленерго неодноразово подавала до уповноваженого банку документи про переказ з вимогою про повернення коштів, на повернення коштів, які надходили від споживачів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання відповідача і являлись попередньою оплатою за електричну енергію. Однак, ПАТ Державний ощадний банк України безпідставно повертає без виконання платіжні доручення відповідача, які спрямовані на повернення коштів споживачам. Також відповідач зазначив про намір укласти з позивачем мирову угоду. Щодо нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат відповідач заперечив та зазначив, що обов`язок повернення попередньої оплати не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України. Відносно заявлених позивачем суми 1800,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу відповідач вказав, що вона є завищеною та може бути зменшена. Просить суд в задоволенні позову відмовити.

Позивачем 03.12.2019 надано суду відповідь на відзив, в якій позивач позовні вимоги підтримав.

Приписами ч. 1 ст. 118 ГПК України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Стаття 118 Господарського процесуального кодексу України, визначає, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В ухвалі господарського суду Запорізької області від 12.11.2019 судом запропоновано позивачу у строк не пізніше 27.11.2019 (судом встановлено новий строк) надати відповідь на відзив, оформлену відповідно до ст. 166 ГПК України, разом із відповідними доказами. Однак, ТОВ Сонячне насіння плюс подало відповідь на відзив до суду лише 02.12.2019, тобто, з порушенням строку, встановленого судом в ухвалі суду.

При цьому, жодних клопотань у порядку ст. 119 Господарського процесуального кодексу України ТОВ Сонячне насіння плюс у поданих до суду документах не заявлено.

Враховуючи вищевикладене, суд відповідь на відзив залишив без розгляду.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Публічним акціонерним товариством Запоріжжяобленерго (постачальник електричної енергії, відповідач у справі) та товариством з обмеженою відповідальністю Сонячне насіння плюс (споживач, позивач у справі) 31.07.2018 укладено договір про постачання електричної енергії № 530 (надалі Договір), відповідно до умов якого постачальник електричної енергії продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку № 1 Обсяги постачання електричної енергії споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Точки продажу електричної енергії визначаються додатком № 2 Точки продажу електричної енергії споживачу (розділ 1 Договору).

Згідно з п. 2.3.4 Договорів споживач зобов`язався оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатка № 4 «Порядок розрахунків за активну електричну енергію» та додатка № 5 «Графік зняття показів розрахункових засобів обліку електричної енергії».

Пунктом 9.5 Договору встановлено, що цей договір набирає чинності з дня його підписання та скріплення печатками сторін і укладається до 31 грудня 2017 включно, а в частині проведення розрахунків до повного виконання сторонами своїх грошових зобов`язань. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії.

Відповідно до п. 6 додатка № 4 до договору за підсумками розрахункового періоду постачальник електричної енергії виписує споживачу рахунок або платіжну-вимогу доручення для остаточного розрахунку. Сума платежу при остаточному розрахунку визначається, виходячи з тарифів на активну електроенергію та фактичного обсягу спожитої електричної енергії, згідно даних наданого споживачем Акта про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію з урахуванням сум платежів, що надійшли від споживача.

Обставини справи свідчать, що на виконання умов договору про постачання електричної енергії № 530 від 31.07.2017 позивачем протягом 2018 року перераховувалися відповідачу грошові кошти в якості попередньої оплати вартості активної електричної енергії, розмір яких перевищував вартість поставленої відповідачем електричної енергії.

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 13.11.2018 прийнято постанову № 1415 Про видачу ПАТ Запоріжжяобленерго ліцензії з розподілу електричної енергії та анулювання ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами і постачання електричної енергії за регульованим тарифом.

Відповідно до п. 1 вказаної постанови, НКРЕКП видано ПАТ Запоріжжяобленерго () ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме: на території Запорізької області в межах розташування системи розподілу електричної енергії, що перебуває у власності ПАТ Запоріжжяобленерго, та електричних мереж інших власників, які приєднані до мереж ліцензіата (з якими укладені відповідні договори згідно з законодавством).

У пункті 2 постанови НКРЕКП вказано: анулювати ПАТ Запоріжжяобленерго () з 01 січня 2019 року ліцензію на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами, видану відповідно до постанови Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 04 вересня 1996 року № 73, та ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, видану відповідно до постанови Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 04 вересня 1996 року № 74, на підставі пункту 13 розділу XVII Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ринок електричної енергії.

Таким чином, з 01.01.2019 ПАТ Запоріжжяобленерго не є електропостачальником та не може згідно вимог закону здійснювати діяльність з постачання електричної енергії.

Листом за вих. № 14/01-07 від 14.01.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою щодо повернення 35396,37 грн. переплати за договором про постачання електричної енергії № 530 від 31.07.2017. Лист позивача залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини… Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Аналогічні положення містить ст. 174 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Господарські взаємовідносини сторін врегульовано договором про постачання електричної енергії № 530 від 31.07.2017.

Згідно з ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6 та 7 статті 276 ГК України закріплено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Закон України Про ринок електричної енергії, який набрав чинності 11.06.2017, визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

У відповідності до ст.ст. 8, 45 вказаного Закону господарська діяльність з виробництва, передачі, розподілу електричної енергії, постачання електричної енергії споживачу, трейдерська діяльність, здійснення функцій оператора ринку та гарантованого покупця провадиться на ринку електричної енергії за умови отримання відповідної ліцензії.

З 01.01.2019 ПАТ Запоріжжяобленерго розпочало провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії на території Запорізької області на підставі ліцензії з розподілу електричної енергії, що видана згідно постанови НКРЕКП від 13.11.2018 № 1415. Ліцензія позивача на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом з цього ж часу анульована.

Таким чином, з 01.01.2019 ПАТ Запоріжжяобленерго не є енергопостачальником та не може згідно вимог закону здійснювати діяльність з постачання електричної енергії.

Вищевикладене свідчить, що ПАТ Запоріжжяобленерго не має можливості виконати свої зобов`язання за договором про постачання електричної енергії № 530 від 31.07.2017 по постачанню у січні 2019 попередньо оплаченої позивачем електричної енергії.

Наведені вище фактичні обставини справи свідчать, що станом на 01.01.2019 у ПАТ Запоріжжяобленерго виникла кредиторська заборгованість перед позивачем у справі як споживачем електричної енергії в розмірі 35396,37 грн. попередньої оплати за електричну енергію, обсяги якої не були спожиті.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 ЦК України).

За приписами ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

В акті звірки взаємних розрахунків за електричну енергію згідно договору № 530 від 31.07.2017 сторони підтвердили наявність суми переплати станом за період з 01.01.2019 по 15.05.2019 в розмірі 35396,37 грн.

Згідно з чинним законодавством України, акту звірки взаєморозрахунків не надано юридичної сили як доказу наявності обов`язку сплатити грошові кошти або ж відсутності такого обов`язку. Проте, в розумінні ст.ст. 9, 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вказаний акт є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості та фіксує стан розрахунків між сторонами.

Підписання акта звірки свідчить про визнання відповідачем заборгованості (аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №187/789/17).

Умовами п. 6.1.22 Правил роздрібного ринку електричної енергії передбачено, що якщо споживачем здійснена переплата за прогнозними даними споживання, попередній електропостачальник повинен протягом 5 робочих днів повернути споживачу надлишок коштів. Зазначені платежі мають бути здійснені сторонами протягом 10 робочих днів після зміни електропостачальника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач листом вих. № 14/01-07 від 14.01.2019 звернувся до відповідача із вимогою повернути вказану суму переплати на розрахунковий рахунок позивача. Вимогу отримано відповідачем 14.01.2019, про що свідчить відмітка про реєстрацію вхідної кореспонденції від 14.01.2019 на даному листі.

Відповідач належних та допустимих доказів повернення позивачу 35396,37 грн. попередньої оплати за електричну енергію, обсяги якої не були спожиті, суду не надав.

В судовому засіданні представник відповідача не заперечив того факту, що станом на 01.01.2019 у ПАТ Запоріжжяобленерго виникла кредиторська заборгованість перед споживачами електричної енергії (в тому числі і перед позивачем у даній справі) по попередній оплаті за електричну енергію в розмірі більшому за обсяги спожитої електричної енергії.

Правові підстави для утримання відповідачем попередньої оплати відсутні. Праву покупця вимагати повернення суми попередньої оплати кореспондує обов`язок продавця повернути попередню оплату.

Доводи відповідача стосовно того, що неповернення позивачу попередньої оплати в розмірі 35396,37 грн. є наслідком протиправних дій ПАТ Державний ощадний банк України судом відхиляються як необґрунтовані, оскільки взаємовідносини відповідача з ПАТ Державний ощадний банк України по розпорядженню коштами на поточних рахунках зі спеціальним режимом використання не є підставами, які звільняють його від обов`язку повернення відповідачу суми попередньої оплати за електричну енергію, обсяги якої не були спожиті.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з ПАТ Запоріжжяобленерго суми 35396,37 грн. попередньої оплати за електричну енергію, обсяги якої не були спожиті, є такою, що ґрунтується на законі, та заявлена до стягнення правомірно.

За порушення грошового зобов`язання з повернення коштів передоплати позивач нарахував відповідачу 762,23 грн. 3% річних та 601,74 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд зазначає, що термін користування чужими коштами може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Також слід врахувати, що згідно висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

З урахуванням зазначеного, у разі прострочення виконання зобов`язання щодо повернення коштів переплати за договором, нараховуються 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем розрахунок 3% річних здійснено за період з 22.01.2019 по 10.10.2019. Як свідчить відмітка про реєстрацію вхідної кореспонденції від 14.01.2019, лист позивача з вимогою повернути суму переплати отримано відповідачем 14.01.2019. Отже, обов`язок повернути грошові кошти виник у відповідача після закінчення семиденного строку з дня отримання вимоги 22.01.2019. Таким чином, період нарахування визначено позивачем цілком обґрунтовано.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство, суд визнав його правильним, здійсненим відповідно до вимог чинного законодавства.

При перевірці розрахунку позивача за вимогою про стягнення втрат від інфляції суд виходив з наступного:

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, в якому зазначено, що при застосуванні індексу інфляції потрібно мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно необхідно вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», врахувавши дату початку порушення грошового зобов`язання (22.01.2019) та встановлений позивачем період нарахування по 10.10.2019, суд встановив, що сума втрат від інфляції за загальний період з лютого по вересень 2019 року складає 853,04 грн. З огляду на відсутність у господарського суду повноважень щодо виходу за межі заявлених позовних вимог, вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволеню у визначеному позивачем розмірі 601,74 грн.

Стосовно заперечень відповідача проти стягнення 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 Господарського кодексу України).

Оскільки мало місце прострочення з боку відповідача щодо повернення переплати в сумі 35396,37 грн., наявні підстави для нарахування на суму переплати 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Відповідач позовні вимоги не спростував, доказів, які могли б свідчити про виконання ним обов`язку щодо повернення позивачу переплачених за договором коштів не надав.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог,

Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Український Рітейл 35396,37 грн. основного боргу, 762,23 грн. 3% річних та 601,74 грн. інфляційних втрат в повному обсязі.

Судовий збір на підставі пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь 1800,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Позивачем до матеріалів справи додано копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 02/09/19-1 від 02.09.2019, відповідно до якого Адвокатське об`єднання «Адвокатська компанія «Віс Легіс» в особі першого заступника директора Дояра Євгенія Володимировича та ТОВ «Сонячне насіння плюс» домовились про надання правової допомоги, пов`язаної з забезпеченням юридичного супроводу, захисту прав та інтересів ТОВ «Сонячне насіння плюс», довіреність № 21/12/18-1 від 21.12.2018 на надання Адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «Віс Легіс» Дояру Євгенію Володимировичу відповідних повноважень; наказ № 07/К від 21.01.2019 про переведення Бойко Олени Володимирівни на посаду адвоката Адвокатського обєднання «Адвокатська компанія «Віс Легіс»; рахунок на оплату № 139 від 02.10.2019. Актом наданих правових (юридичних) послуг з правової допомоги від 03.10.2019 сторони узгодили, яку саме правову допомогу надано замовнику (позивачу) та її вартість. Згідно платіжного доручення № 729 від 03.10.2019 позивач перерахував на рахунок адвокатського об`єднання 1800,00 грн. вартості правничої допомоги за договором 02/09/19-1 від 02.09.2019.

За визначенням ч. 4 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд дійшов висновку, що поданими та вказаними вище документами підтверджено статус адвокатського об`єднання, якому здійснено оплату коштів у розмірі 1800,00 грн., фактичне перерахування коштів на підставі договору, а відтак правова природа зазначених витрат позивача є витратами на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розумінні статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката суд визнав співмірним із заявленою сумою позову.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо неспіврозмірності суми витрат на правничу допомогу та посилання представника відповідача у судовому засідання щодо наявності підстав для зменшення витрат на правничу допомогу суд відхилив як необґрунтовані.

На підставі викладеного, враховуючи співмірність заявлених вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1800,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 46, 74, 76-80, 123, 129, 233, 236-242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства Запоріжжяобленерго (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14; ідентифікаційний код 00130926) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Сонячне насіння плюс (01014, м. Київ, вул. Петра Болбочана, буд. 4-А, приміщення 1, ідентифікаційний код 00688321) 35396,37 грн. (тридцять п`ять тисяч триста дев`яносто шість грн. 37 коп.) переплати за договором про постачання електричної енергії № 530 від 31.07.2017, 762,23 грн. (сімсот шістдесят дві грн. 23 коп.) 3% річних, 601,74 грн. (шістсот одну грн. 74 коп.) інфляційних втрат, 1800,00 грн. (одну тисячу вісімсот грн. 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу та 1921,00 грн. (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну грн. 00 коп.) судового збору. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст.ст. 240, 241 ГПК України 09.12.2019.

Суддя В.В. Левкут