ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 923/265/19

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Діброви Г.І., Разюк Г.П.

секретар судового засідання: Федорончук Д.О.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Оралової Олени Володимирівни

на рішення Господарського суду Херсонської області від „18 липня 2019р., повний текст якого складено та підписано „18 липня 2019р.

у справі № 923/265/19

за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни,

до відповідача Фізичної особи-підприємця Оралової Олени Володимирівни

про стягнення 25672,47 грн. та повернення майна,

головуючий суддя Остапенко Т.А.

місце ухвалення рішення: Господарський суд Херсонської області

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни, звернулось з позовом до Фізичної особи-підприємця Оралової Олени Володимирівни про:

- стягнення з останньої заборгованості за договором оренди майни від 01.08.2016р. у розмірі 25 672,47 грн., з яких: 22715,68 грн. заборгованість зі сплати орендної плати за час фактичного користування майном, 2956,79 грн. пеня;

- зобов`язання передати (повернути) орендоване майно у кількості 22 одиниці, переданого в тимчасове користування згідно з договором оренди майна від 01.08.2016, а саме: кондиціонер ФUХ 07, інв.номер 7588; шафа ШК-1, інв.номер 70100341; сейф БС-1-01/1кл.з, інв.номер 70100379; 4 (чотири) столи офісні, інв.номери: 70100401, 70100402, 70100403, 70100404; кондиціонер АUХ12 ЕV, інв.номер 70100635; 3 (три) шафи архівні ШК 720-21, інв.номери: 70220034, 70220036, 70220038; шафа архівна, інв.номер 70220037; стіл 1-к.42,22, інв.номер 70100056; тумба приставна 1к.80.22, інв.номер 70100098; шафа 1к.01.14, інв.номер 70100135; шафа 1U.01.23 мод., інв.номер 70100138; шафа 1К.01.07 зі склом, інв.номер 70100301; шафа для одягу, інв.номер 70100409; 4 (чотири) монітори 18,5" LG, інв.номери: 30412-1, 30413-1, 30419-1,30420-1.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на ст. ст. 173, 193 ГК України, ст. ст. 387,530, 610,612,759,785 ЦК України та мотивовані порушенням відповідачем умов договору оренди від 01.08.2016р. в частині повернення орендованого майна, внаслідок припинення договору, а також в частині сплати орендних платежів.

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 18.07.2019р. (суддя Остапенко Т.А.) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Оралової Олени Володимирівни на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни 22715,68 грн. заборгованості з орендної плати за час фактичного користування майном, 2956,79 грн. пені, 3842 грн. судового збору. Зобов`язано Фізичну особу-підприємця Оралову Олену Володимирівну передати (повернути) Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Хрещатик» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни за актом приймання-передачі орендоване майно у кількості 22 одиниці, переданого в тимчасове користування згідно з договором оренди майна від 01.08.2016, а саме: кондиціонер ФUХ 07, інв.номер 7588; шафа ШК-1, інв.номер 70100341; сейф БС-1-01/1кл.з, інв.номер 70100379; 4 (чотири) столи офісні, інв.номери: 70100401, 70100402, 70100403, 70100404; кондиціонер АUХ12 ЕV, інв.номер 70100635; 3 (три) шафи архівні ШК 720-21, інв.номери: 70220034, 70220036, 70220038; шафа архівна, інв.номер 70220037; стіл 1-к.42,22, інв.номер 70100056; тумба приставна 1к.80.22, інв.номер 70100098; шафа 1к.01.14, інв.номер 70100135; шафа 1U.01.23 мод., інв.номер 70100138; шафа 1К.01.07 зі склом, інв.номер 70100301; шафа для одягу, інв.номер 70100409; 4 (чотири) монітори 18,5" LG, інв.номери: 30412-1, 30413-1, 30419-1,30420-1.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд послався на доведеність позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором оренди від 01.08.2016р.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Оралова Олена Володимирівна звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Херсонської області від 18.07.2019 у справі №923/265/19.

Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Так, апелянт зазначає, що про розгляд справи в суді першої інстанції вона не повідомлялась належним чином, отримала повістку лише 25.07.2019р., підпис на повідомленні не належить їй. А тому, було порушено її право на участь у справі і право на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, скаржник зазначає, що договір оренди закінчився 31.12.2016р. і відповідач частково викупляв майно у Банку (підтверджується рахунками і актами приймання-передачі). Фактично майно завжди перебувало у скаржника в м. Херсоні, Банк його не отримував. Ці докази відповідач не подавав в суд з поважних причин, бо не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

За доводами апелянта, 31.12.2016р. нею було складено акт повернення майна за Договором оренди (копія додається), та скеровано на адресу Банка, подальша доля акту невідома, оскільки майно залишилось у відповідача. Фактично банк не став його забирати з м. Херсона, оскільки відповідач викупляв його по частинам і орендних відносин з того часу не було.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу від 24.10.2019р. висловив заперечення щодо її задоволення, посилаючись на її необґрунтованість та просив рішення Господарського суду Херсонської області від 18.07.2019р. у справі №923/265/19 залишити без змін.

27.11.2019р. від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату для надання часу на підготовку до розгляду справи на стадії апеляційного провадження та забезпечити проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції.

Колегію суддів розглянуто та відхилено вказане клопотання, у зв`язку із закінченням строку розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

У судове засідання 28.11.2019р. представники сторін не з`явились, хоча були належним чином сповіщені про час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції за відсутністю представників сторін.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, відзив на неї, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та перевірено під час апеляційного перегляду, 01.08.2016 р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ораловою Оленою Володимирівною (Орендар) було укладено Договір оренди майна, відповідно до умов якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне володіння та користування на умовах оренди рухоме майно (основні засоби), зазначені в Додатку 1 до Договору від 01.08.2016.

За змістом пункту 3.1. Договору, строк оренди починається з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі орендованого майна та діє до 31 грудня 2016 року.

Умовами п.5.1. Договору встановлено розмір орендної плати за користування майном в сумі 1669,57 грн. (Одна тисяча шістсот шістдесят дев`ять гривень 57 копійок), у т.ч. ПДВ - 287,26 грн., на календарний місяць. Індексація орендної плати не здійснюється.

Відповідно до п.5.2. Договору, орендна плата нараховується з дня передачі майна Орендарю за актом приймання-передачі по день повернення орендованого майна Орендодавцю за актом приймання-передачі.

Згідно пунктів 5.3., 5.4. Договору сплата орендної плати здійснюється в строк до 5 (п`ятого) числа кожного місяця за поточний місяць, самостійно, без рахунку, на підставі цього Договору.

На виконання умов договору оренди орендодавцем передано, а орендарем прийнято у тимчасове користування рухоме майно (основні засоби): а саме: кондиціонер ФUХ 07, інв.номер 7588; шафа ШК-1, інв.номер 70100341; сейф БС-1-01/1кл.з, інв.номер 70100379; 4 (чотири) столи офісні, інв.номери: 70100401, 70100402, 70100403, 70100404; кондиціонер АUХ12 ЕV, інв.номер 70100635; 3 (три) шафи архівні ШК 720-21, інв.номери: 70220034, 70220036, 70220038; шафа архівна, інв.номер 70220037; стіл 1-к.42,22, інв.номер 70100056; тумба приставна 1к.80.22, інв.номер 70100098; шафа 1к.01.14, інв.номер 70100135; шафа 1U.01.23 мод., інв.номер 70100138; шафа 1К.01.07 зі склом, інв.номер 70100301; шафа для одягу, інв.номер 70100409; 4 (чотири) монітори 18,5" LG, інв.номери: 30412-1, 30413-1, 30419-1,30420-1., що підтверджується відповідним актом приймання-передачі від 01.08.2016, підписаним сторонами договору та скріпленим їхніми печатками.

Перебування основних засобів на балансових рахунках позивача станом на 19.04.2019 підтверджено відповідним витягом.

Умовами п.5.7. Договору передбачено, що орендна плата не нараховується і не підлягає сплаті Орендарем з дати повернення орендованого майна у відповідності до п.4.5. Договору, який визначає, що орендар зобов`язується в останній день строку оренди, а також в день дострокового припинення/розірвання Договору (з урахуванням його положень) передати (повернути) орендоване майно Орендодавцю за адресою місцезнаходження відповідного майна (його частини) в тому самому стані, в якому Орендар його одержав, з урахуванням умов нормального зносу, з підписанням сторонами акту приймання-передачі.

Відповідно до п.4.6. Договору обов`язок щодо складання акту приймання-передачі покладається на сторону, яка передає (повертає) орендоване майно іншій стороні за Договором.

Підпунктом 6.4.4. Договору визначено, що по закінченні строку оренди, а також у випадках дострокового припинення/розірвання цього Договору (з урахуванням його положень) Орендар зобов`язаний передати (повернути) орендоване майно в строк та на умовах, передбачених цим Договором за актом приймання-передачі орендованого майна.

Отже, враховуючи п. 3.1. Договору та відсутність доказів його продовження чи укладення на новий термін, Договір оренди припинив свою дію 31 грудня 2016 року.

Однак, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення орендованого майна позивачу в порядку, визначеному укладеним між сторонами Договором після закінчення строку його дії.

Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду із цим позовом, предметом якого є вимоги про стягнення з відповідача 22715,68 грн. заборгованості з орендної плати за час фактичного користування майном, 2956,79 грн. пені та зобов`язання передати (повернути) за актом приймання-передачі орендоване майно у кількості 22 одиниці, переданого в тимчасове користування згідно з договором оренди майна від 01.08.2016, а саме: кондиціонер ФUХ 07, інв.номер 7588; шафа ШК-1, інв.номер 70100341; сейф БС-1-01/1кл.з, інв.номер 70100379; 4 (чотири) столи офісні, інв.номери: 70100401, 70100402, 70100403, 70100404; кондиціонер АUХ12 ЕV, інв.номер 70100635; 3 (три) шафи архівні ШК 720-21, інв.номери: 70220034, 70220036, 70220038; шафа архівна, інв.номер 70220037; стіл 1-к.42,22, інв.номер 70100056; тумба приставна 1к.80.22, інв.номер 70100098; шафа 1к.01.14, інв.номер 70100135; шафа 1U.01.23 мод., інв.номер 70100138; шафа 1К.01.07 зі склом, інв.номер 70100301; шафа для одягу, інв.номер 70100409; 4 (чотири) монітори 18,5" LG, інв.номери: 30412-1, 30413-1, 30419-1,30420-1.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов`язання із повернення орендованого майна за актом приймання-передачі після закінчення строку оренди та внесення орендної плати за час фактичного користування майном, як це передбачено п. 5.2. Договору, - не виконав. Зазначені обставини відповідачем, у встановленому законом порядку, не спростовані.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі виникли відносини з договору найму (оренди), врегульовані главою 58 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За змістом частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як зазначалось вище, 01.08.2016 року між між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Ораловою Оленою Володимирівною (Орендар) було укладено Договір оренди майна, відповідно до умов якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне володіння та користування на умовах оренди рухоме майно (основні засоби), зазначені в Додатку 1 до Договору від 01.08.2016.

Умовами п.5.1. Договору встановлено розмір орендної плати за користування майном в сумі 1669,57 грн. (Одна тисяча шістсот шістдесят дев`ять гривень 57 копійок), у т.ч. ПДВ - 287,26 грн., на календарний місяць. Індексація орендної плати не здійснюється.

Відповідно до п.5.2. Договору, орендна плата нараховується з дня передачі майна Орендарю за актом приймання-передачі по день повернення орендованого майна Орендодавцю за актом приймання-передачі.

Згідно пунктів 5.3., 5.4. Договору сплата орендної плати здійснюється в строк до 5 (п`ятого) числа кожного місяця за поточний місяць, самостійно, без рахунку, на підставі цього Договору.

Між тим відповідач свої зобов`язання щодо внесення орендної плати та повернення майна не здійснив.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частин 1, 3 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами частини першої, частини сьомої статті 193 Господарського кодексу України, які кореспондуються з вимогами статті 526 Цивільного кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу вимог статті 610, частини другої статті 615 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Враховуючи те, що відповідач взяті на себе зобов`язання із повернення орендованого майна за актом приймання-передачі після закінчення строку оренди та внесення орендної плати за час фактичного користування майном, як це передбачено п. 5.2. Договору не виконав, місцевим господарським судом правомірно задоволено позов про стягнення з відповідача 22715,68 грн. заборгованості з орендної плати за час фактичного користування майном за період з січня 2017 по лютий 2019 та зобов`язання передати (повернути) за актом приймання-передачі орендоване майно у кількості 22 одиниць, передане в тимчасове користування згідно з договором оренди майна від 01.08.2016, а саме: кондиціонер ФUХ 07, інв.номер 7588; шафа ШК-1, інв.номер 70100341; сейф БС-1-01/1кл.з, інв.номер 70100379; 4 (чотири) столи офісні, інв.номери: 70100401, 70100402, 70100403, 70100404; кондиціонер АUХ12 ЕV, інв.номер 70100635; 3 (три) шафи архівні ШК 720-21, інв.номери: 70220034, 70220036, 70220038; шафа архівна, інв.номер 70220037; стіл 1-к.42,22, інв.номер 70100056; тумба приставна 1к.80.22, інв.номер 70100098; шафа 1к.01.14, інв.номер 70100135; шафа 1U.01.23 мод., інв.номер 70100138; шафа 1К.01.07 зі склом, інв.номер 70100301; шафа для одягу, інв.номер 70100409; 4 (чотири) монітори 18,5" LG, інв.номери: 30412-1, 30413-1, 30419-1,30420-1.

Щодо заявленої позивачем до стягнення пені у розмірі 2 956,79 грн.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Право нарахування пені визначено у п. 9.2. Договору, згідно з яким, у випадку неповної та/або несвоєчасної сплати Орендарем орендної плати, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати пені в розмірі 0,1%, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Враховуючи наведені норми права та встановлення факту заборгованості відповідача з орендної плати за час фактичного користування майном за період з січня 2017 по лютий 2019, суд, перевіривши розрахунок суми пені, здійснений позивачем за період з 06.01.17 10.02.2019, колегія суддів визнає його обґрунтованим та таким, що підтверджуються у заявленій сумі 2956,79 грн. Що стосується доводів апеляційної скарги щодо закінчення строку дії Договору оренди 31.12.2016, а отже відсутність правових підстав для стягнення заборгованості, колегія суддів зазначає наступне.

Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

Посилання скаржника на те, що справа була розглянута за його відсутності, оскільки останній про розгляд справи у встановленому законом порядку не повідомлявся, судовою колегією відхиляється з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що Господарським судом Херсонської області на юридичну адресу скаржника, а саме: 73000, Херсонська область, м. Херсон, вул. Фонтанна, буд 152, направлялись копії ухвал, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями. Разом з тим, зазначені копії ухвал скаржником не отримувались, в зв`язку з чим повертались до Господарського суду Херсонської області за закінченням строку зберігання поштового відправлення.

Відповідно до ч. 3 та 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Сам лише факт не отримання учасниками справи кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатами, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою учасників справи щодо отримання кореспонденції, яка надходила на їх адресу.

Крім того, судова колегія зазначає, що звертаючись з апеляційною скаргою до Південно-західного апеляційного господарського суду у даній справі, скаржник самостійно вказав свою юридичну адресу, яка співпадає з адресою, зареєстрованою в Реєстрі та на яку судом першої інстанції направлялись копії ухвал. В суді апеляційної інстанції ситуація з отриманням процесуальних документів відповідачем змінилась, оскільки ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду скаржником отримані.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Також необхідно зазначити, що за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Разом із тим, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень, ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень регулюються Законом України «Про доступ до судових рішень», у відповідності до ст. 2, 4 якого скаржник, проявивши належну обачність, міг дізнатись з Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація якого є загальнодоступною, про рух справи, відповідачем у якій він є.

Окрім того згідно з п. 5 ч. 4 ст. 9, ч. 1,2 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" та п. 2.6.15. Інструкції з діловодства в господарських судах України процесуальні документи (а саме: ухвали суду про відкриття та призначення розгляду даної справи) надсилались на адресу скаржника згідно інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а отже, відповідач повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, але не скористався належним чином своїми процесуальними правами та не отримував вищезазначених процесуальних документів за своєю юридичною адресою, що свідчить про недобросовісне відношення останнього до своїх процесуальних прав та обов`язків.

Також, колегія суддів не приймає надані скаржником до апеляційної інстанції додаткові докази, виходячи з наступного.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 , 10 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

В силу приписів ст. 177 ГПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

З огляду на викладене вище колегія суддів зазначає, що право учасника судового процесу на звернення до суду із тим або іншим клопотанням, або подання певних доказів, повинно бути реалізоване з дотриманням положень процесуального законодавства. Варто зауважити, що підготовче провадження у справі було розпочато за ухвалою місцевого суду 24.04.2019р. та закінчено 04.07.2019р.

Проте, відповідач не скористався своїм правом на подання відповідних доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції у межах підготовчого провадження, а, отже, в силу приписів ст. 207 ГПК України відповідач повинен довести суду існування поважних причин пропуску строку для подання клопотання у межах підготовчого провадження.

Колегія суддів критично оцінює доводи скаржника, яким було вказано, що причиною пропуску строку для подання вказаних документів є неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, та ознайомлення адвоката з матеріалами справи лише 07.08.2019р. оскільки, як зазначено вище, відповідач повідомлявся належним чином, а отже, подання вказаних документів залежало виключно від суб`єктивної поведінки відповідача, який несе ризик вчинення або не вчинення певної процесуальної дії.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів залишає надані відповідачем документи без розгляду, оскільки останнім не доведено неможливість їх подання під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Херсонської області від 18.07.2019 року у справі № 923/265/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Оралової Олени Володимирівни залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Херсонської області від 18.07.2019р. у справі №923/265/19 без змін.

Постанова набирає законної з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови

складено „03 грудня 2019 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.І. Діброва

Суддя Г.П. Разюк