ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2019 р. Справа №909/256/18

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії

Головуючого судді Орищин Г.В.

Суддів Галушко Н.А. Желіка М.Б.

секретар судового засідання Федорів Н.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України № 14/4-1363 від 02.09.19

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.08.2019р.(повний текст рішення складено 15.08.2019, суддя Матуляк П.Я.)

у справі № 909/256/18

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Івано-Франківськгаз ЗБУТ, м. Івано-Франківськ

про стягнення заборгованості в сумі 21951309,63 грн., з яких: 16848747,34 грн. пені,1290597,01 грн. 3% річних, 3811965,28 грн. інфляційних втрат,

за участю представників учасників процесу:

від позивача: Конопліцький І.В. адвокат (довіреність 14-325 від 09.08.2019);

від відповідача: Станько М.М. адвокат (довіреність №767-Ск-17-0119 від 03.01.2019);

20.05.2019 на розгляд Господарського суду Івано-Франківської поступила позовна заява ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Івано-Франківськгаз ЗБУТ» про стягнення 21 951 309,63 грн., з яких: пеня в сумі 16 848 747,34 грн., три проценти річних в сумі 1290597,01 грн., інфляційні втрати в сумі 3811965,28 грн. (Т-1, а.с.4-9).

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 25.07.2018 (суддя Рочняк О.В.) у справі №909/256/18 в задоволенні позову відмовлено (Т-1, а.с.192-197).

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.12.2018 (в складі колегії: головуючий суддя Матущак О.І., судді Мирутенко О.Л., Якімець Г.Г.) рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.07.2018 у справі №909/256/18 залишено без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» без задоволення (Т-2, а.с.31-39).

Дані судові рішення мотивовано підписанням сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, якими передбачено не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але й змінено строк виконання грошових зобов`язань відповідача перед позивачем, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу №16-121-Н від 30.12.2015, чим сторони змінили порядок і строки проведення розрахунків за придбання природного газу. Відтак зроблено висновок, що позивачем не доведено, а судами не встановлено порушення прав чи законних інтересів позивача та правових підстав для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Постановою Верховного Суду від 19.03.2019 касаційну скаргу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» задоволено частково. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 25.07.2018 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.12.2018 у справі №909/256/18 скасовано, справу №909/256/18 направлено на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області (Т-2, а.с.97-109).

Верховний Суд в складі касаційного господарського суду в своїй постанові вказав на те, що судами попередніх інстанцій не перевірено, на які саме суми позивачем здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних витрат та не встановлено, чи здійснено нарахування лише на суми, які визначені спільними протокольними рішеннями, або й на ту заборгованість, яка була сплачена відповідачем самостійно на виконання умов договору, але з порушенням строків оплати, та не здійснили оцінки пов`язаних з цим доказів, наявних у матеріалах справи.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 08.08.2019 у справі №909/256/18 (головуючий суддя Матуляк П.Я.) відмовлено в задоволенні позову ПАТ «НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Івано-Франківськгаз ЗБУТ» про стягнення заборгованості в сумі 21 951 309,63 грн. (Т-2, а.с.171-181).

Дане рішення мотивовано тим, що відповідачем сплачено позивачу частину суми боргу шляхом перерахування коштів Головним управлінням Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на рахунок позивача, відповідно до укладених спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ, тим самим змінивши порядок та строки проведення розрахунків за спірним договором за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, якими сторони фактично погодились, що залишок оплати послуг, наданих по договору, підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного такого спільного протокольного рішення. Окрім цього зазначено, що відповідач здійснював розрахунок за природний газ , поставлений позивачем, власними коштами (із поточного рахунку із спеціальним режимом використання), а саме 422 296 861,48 грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця в порядку, встановленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, який затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг.

Позивач АТ «НАК «Нафтогаз України» не погодившись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що дане рішення прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи.

Скаржник вказує, що місцевим господарським судом не дано належної оцінки тому, що згідно з розрахунком заборгованості, пеня в сумі 16 848 747,34 грн., інфляційні нарахування в сумі 3 811 965,28 грн. та 3% річних в сумі 1 290 597,01 грн., здійсненні виключно на заборгованість, яка була сплачена відповідачем власними коштами з порушенням строків розрахунків, а не на підставі спільних протокольних рішень.

Також, скаржник вказує на те, що державою передбачений певний механізм перерахування субвенцій, проте не врегульовано питання імплементації даних відносин при здійсненні розрахунків за природний газ між постачальником та покупцем, відтак сторони вправі, керуючись принципом свободи договору, встановити (конкретизувати) умовами угоди порядок регулювання щодо платежів, здійснених через спільні протокольні рішення, строки, якими мають керуватись сторони, що відповідно було здійснено сторонами спору в умовах п.6.1. договору.

При цьому, скаржник зазначає, що умовою п.5.3 спільних протокольних рішень встановлено, що це спільне протокольне рішення є чинним лише у разі проведення відповідного фінансування. Відтак вважає, що твердження господарського суду про ту обставину, що підписавши спільні протокольні рішення, сторони змінили строки розрахунків не відповідає фактичним обставинам справи. Вважає, що підписавши такі рішення, сторони спору лише декларують намір, проте до моменту проведення фінансування підписане протокольне рішення не є чинним та не має жодної юридичної сили.

Також скаржник вказує, що встановленим порядком (алгоритмом) передбачено конкретний механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, і він жодним чином не стосується договірних зобов`язань сторін в частині порядку та строків розрахунків між сторонами та ніяк не впливає на них.

Відповідно до цього, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове яким позовні вимоги задоволити повністю.

Відповідач ТОВ «Івано-Франківськгаз ЗБУТ» у відзиві за вих. №767-Ск-4897-1019 від 16.10.2019 заперечує доводи апеляційної скарги, вказуючи на те, що у нього відсутня можливість вливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за природний газ, оскільки може здійснити розрахунок перед позивачем за умовами договору лише через поточний рахунок із спеціальним режимом використання коштів в межах коштів, передбачених нормативом перерахування коштів затверджених НКРЕКП, і при цьому сам відповідач самостійно не має можливості вплинути на проведення розрахунків за спожитий природний газ населенням, оскільки всі кошти, які надходили на рахунок відповідача, уповноваженим банком самостійно розподіляються згідно із затвердженим постановами НКРЕКП алгоритму та перераховуються на рахунок позивача. При цьому, вказує на відсутність правових підстав для застосування до нього юридичної відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Вказує, що оскільки оплата за природний газ проводилася відповідачем в порядку та на умовах, визначених поставою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 №792, відповідними постановами НКРЕ з дотриманням умов договору, а остаточний розрахунок проводився на підставі спільних протокольних рішень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до цього просить, рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

30.10.2019 на електронну пошту суду, а 31.10.2019 безпосередньо в канцелярію суду від представника відповідача поступила заява з процесуальних питань , в якій зазначено, що за аналогічних обставин Верховним Судом вже розглядалися справи за результатами яких було прийнято рішення, а саме: постанова Верховного суду від 23.09.2019 у справі №908/885/18, постанова Верховного Суду від 27.07.2019 у справі №918/553/18, постанова Верховного Суду від 25.06.2019 та постанова Західного апеляційного господарського суду від 19.02.2019 у справі №907/864/17.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.10.2019 (головуючий суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Желіка М.Б.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08.08.2019 у справі №909/256/18 (Т-3, а.с.35).

Надалі, ухвалою суду від 08.10.2019 призначено справу №909/256/18 до розгляду на 31.10.2019.

В судовому засіданні 31.10.2019 оголошено перерву до 28.11.2019 з метою повного та всестороннього дослідження всіх матеріалів та обставин справи.

28.11.2019 в судове засідання з`явились представники сторін, які підтримали свої доводи і заперечення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.11.2019 у справі №909/256/18 нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного:

30.12.2015 Публічним акціонерним товариством "НАК "Нафтогаз України" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаз збут" (покупець) було укладено договір № 16-121-Н купівлі-продажу природного газу (Т-1, а.с.41-45), відповідно до п.1.1. якого продавець зобов`язався передати у власність покупця у 2016 році природний газ, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити газ на умовах договору. Даний договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками і набуває чинності, згідно п.11.1., з дати підписання і діє в частині реалізації газу до 31.03.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Пунктом 1.2. визначено, що газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації побутовим споживачам.

Сторонами до даного договору були укладені додаткові угоди, а саме: №1 від 31.01.2016, №2 від 29.02.2016, №3 від 31.03.2016, №4 від 30.04.2016 (Т-1, а.с.46-51)

Відповідно до п. 6.1 договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 31.03.2016) оплата планових обсягів газу здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів , затвердженими відповідною постановою НКРЕКП. За наявності заборгованості за попередні періоди покупець перераховує кошти з поточного рахунка на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця (п.6.2. договору).

Згідно п.6.4. договору в платіжних дорученнях покупець повинен обов`язково зазначити номер договору, дату його підписання та призначення платежу. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти, які надійшли від покупця, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором.

Пунктом 7.2 договору визначено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 цього договору, він зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Додатковими угодами №3 від 31.03.2016 та №4 від 30.04.2016 сторони продовжили строк дії договору до 30.09.2016.

На виконання умов договору № 16-121-Н позивач передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 1 481 881 295, 57 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу за січень 2016 на суму 352 020 057,35 грн., за лютий 2016 на суму 287 024 001,97 грн., за березень 2016 на суму 321 133 791,20 грн., за квітень 2016 на суму 183 084 651,40 грн., за травень 2016 на суму 102 251 860,18 грн., за червень 2016 на суму 62 775 955,18 грн., за липень 2016 на суму 60 616 367,70 грн., за серпень 2016 на суму 62 728 538,74 грн., за вересень 2016 на суму 50 246 071,85 грн. (Т-1, а.с.52-60).

Відповідач за отриманий природний газ розрахувався частково, перерахувавши з поточного рахунка із спеціальним режимом використання грошові кошти на суму 422 296 861, 48 грн., що підтверджується реєстрами оплат за період січень-вересень 2016 року. Відтак, сума неоплаченого газу склалала 1 059 584 434, 09 грн.

В подальшому, упродовж 2016 року між позивачем, відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Департаментом фінансів Івано-Франківської ОДА були підписані спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету (№ 594 від 18.02.2016, № 1972 від 22.07.2016, № 1973 від 22.07.2016, № 1974 від 22.07.2016, № 2000 від 22.07.2016, № 2003 від 22.07.2016, № 2031 від 22.07.2016, № 2176 від 18.08.2016, № 2177 від 18.08.2016, № 2380 від 20.09.2016, № 2427 від 21.09.2016, № 2428 від 21.09.2016, № 2429 від 21.09.2016, № 2585 від 20.10.2016 (Т-1, а.с.71-100)) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" на загальну суму 1 059 584 434, 13 грн.

В розділі 1 зазначених спільних протокольних рішень, предметом таких визначено -організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови КМ України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субвенцій та компенсацій». При цьому вказано, що отримані з державного бюджету кошти призначені для перерахування відповідачем позивачу за природний газ за 2016 рік згідно договору №16-121-Н від 30.12.2015.

З наявних в матеріалах справи копій платіжних доручень вбачається, що відповідач перерахував позивачу кошти в рахунок оплати вартості придбаного для пільгових категорій споживачів природного газу на виконання зазначених вище спільних протокольних рішень.

Відтак, встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий природний газ в межах укладеного між сторонами договору за спірний період відсутня.

Позивач стверджує, що між сторонами виник спір з приводу нарахування позивачем 16848747,34 грн. пені, 1290597,01 грн. 3% річних 3811965,28 грн. інфляційних втрат на заборгованість, яка була сплачена відповідачем власними коштами з порушенням строків розрахунків.

Переглядаючи рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України (наділі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначено , що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) , а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) в сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст. 655 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

В силу ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 7.2. договору визначено, що у разі невиконання відповідачем п.6.1. договору, відповідач сплачує позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень, позивачем нараховано згідно розрахунку та заявлено до стягнення пеню в сумі 16 848 747,34 грн., 3% річних в сумі 1290597,01 грн. та інфляційних в сумі 3 811 965,28 грн. (Т-1, а.с.21-27).

Згідно п.6.1. договору сторони визначили порядок та строки оплати за природний газ, а згідно п.6.2. договору оплата за природний газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня для розрахункового місяця згідно з нормативами розподілу коштів, затверджених відповідною постановою НКРЕКП.

При цьому, судом встановлено, що відповідно до умов договору купівлі-продажу природного газу №16-121-Н від 30.12.2015, природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам.

Згідно з положеннями частин 1-3 статті 12 Господарського кодексу України держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання є: державне замовлення; ліцензування, патентування і квотування; технічне регулювання; застосування нормативів та лімітів; регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій. Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб`єктів господарювання здійснюються відповідно до цього Кодексу та інших законів.

У відповідності до постанови КМ України від 01.10.2015 №758 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період) , яка була чинною на момент укладення договору №16-121-Н від 30.12.2015, згідно з додатком 1 на відповідача як на постачальника природного газу покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності).

Частиною 6 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу» ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), споживачі оплачують вартість спожитого ними природного газу шляхом перерахування коштів виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкритий в установах уповноваженого банку постачальниками природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки, та їх структурними підрозділами.

Слід зазначити, що постановою КМ України №792 від 30.09.2015 «Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин між сторонами) затверджено порядок відкриття (закриття) поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ та Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ.

З врахуванням вищенаведеного, місцевим господарським судом вірно зазначено, що державою фактично визначено режим проведення розрахунків за поставлений природний газ, що по суті, усуває відповідача від процесу розподілу отриманих від споживачів грошових коштів на свій розсуд та полягає у автоматичному перерахуванні зі спеціальних рахунків грошових коштів на рахунки позивача та за визначеними нормативами.

Одним із засобів державного регулювання господарської діяльності є визначення механізму перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за транзитне транспортування природного газу і за природний газ, що видобувається в Україні. Таке регулювання визначено постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій (далі - Порядок, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, втратила чинність з 08.11.2017).

Аналіз змісту цього Порядку вказує на те, що держава взяла на себе бюджетне зобов`язання щодо відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Пунктом 12 Порядку визначено, що розрахунки проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння та спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками цих розрахунків.

Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію затверджено наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 № 493/688 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Цей Порядок визначає взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, департаментами фінансів обласних державних адміністрацій, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідні департаменти фінансів), Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією Нафтогаз України, ДП Енергоринок та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання та електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.

Згідно з пунктом 1.2 цього Порядку розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього розділу, проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають обсяг щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу, форма якого наведена у додатку 1 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2 до цього Порядку; спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію та природний газ або вугілля, форма якого наведена у додатку 3 до цього Порядку.

Усі учасники розрахунків зобов`язані забезпечувати підписання спільних протокольних рішень на проведення розрахунків протягом 2 робочих днів з дня отримання таких спільних протокольних рішень (пункт 1.5).

З наведеного вбачається адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема на оплату природного газу.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населення, яке використовує житлові субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг. Тобто держава офіційно визнає неспроможність підприємств паливно-енергетичного комплексу забезпечити вчасні розрахунки в цій частині (залежно від рівня отриманих пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній ліцензованій території діяльності).

Визнаючи неможливість розрахунків в цій частині підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонам на підставі укладених між ними договорів.

Тобто правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині (у розмірі отриманих пільг та субсидій, отриманих населенням на відповідній території діяльності відповідача) зазнають імперативного регулюючого впливу держави, яка приймає законодавчі акти щодо виділення відповідних субвенцій на фінансування пільг та субсидій; соціального захисту відповідних категорій громадян та їх гарантій. Отже, на виконання таких законодавчих актів державою в особі відповідних державних органів приймаються підзаконні нормативні акти, як то постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20.

Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного), і застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачали сторони у договорі відповідні умови.

Наведеним спростовується посилання позивача на умови договору, у п. 6.1 якого зазначено, зокрема, що підписання спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Тобто, підписавши спільні протокольні рішення, сторони погодилися з тим, що між ними встановлюється інший, а не той, що був врегульований договором, порядок розрахунків.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 31.05.2019 у справі №924/296/18.

Отже, для застосування санкцій, зокрема пені, передбаченої п. 7.2 договору, та наслідків порушення грошового зобов`язання, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями.

З обставин справи вбачається, що плата за природний газ проводилась в порядку та на умовах, визначених постановою КМ України від 30.09.2015 №792, відповідними постановами НКРЕКП, з дотриманням умов п.6.1. та абзацу 1 п.6.2. договору, а остаточний розрахунок проводився на підставі спільних протокольних рішень.

Відтак враховуючи наведене вбачається, що розрахунки між сторонами за поставлений природний газ здійснювались двома способами: на підставі спільних протокольних рішень на суму 1 059 584 434,13 грн. та коштами, які перераховувались відповідачем на користь позивача виключно з рахунку зі спеціальним режимом використання відповідно до п.6.2. договору на суму 422 296 861,45 грн.

Місцевим господарським судом вірно зазначено, що кошти, які перебувають на рахунках зі спеціальним режимом використання є коштами, які надходять як плата за спожитий природний газ від споживачів та автоматично перераховуються на рахунки позивача за визначеними нормативами відповідно до постанови КМ України від 30.09.2015 №792, постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2516. Відповідно до цього, у відповідача відсутня можливість впливати на порядок, строки та розмір розрахунків з позивачем за поставлений природний газ, що зокрема, виключає можливість застосування до відповідача відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Слід зазначити, що наслідки у вигляді застосування ст. ст. 546, 549 та ст. 625 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню у випадку прострочення виконання зобов`язання.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що нарахування позивачем сум пені, 3% річних та інфляційних втрат оцінюється не як прострочення, а як оплата в порядку алгоритму та на підставі спільних протокольних рішень.

На виконання вимог постанови Верховного Суду від 19.03.2019 у даній справі місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції перевірено на які саме суми позивачем здійснено нарахування пені, 3% річних, інфляційних витрат і встановлено наступне:

З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості поданого позивачем (Т-1, а.с.21-27) вбачається, зокрема із сальдо (операції) по рахунку та платіжного доручення №27 від 29.03.2016, відповідно до постанови КМ України №20 від 11.01.2005 та спільного протокольного рішення №594 від 18.02.2016 відповідачем сплачено позивачу 250000000,00 грн. вартості природного газу згідно договору за період січень 2016 року, однак позивачем у рядку 31 розрахунку пені та 3% річних нарахованих за зобов`язаннями січня 2016 року (Т-1, а.с.21) позивачем відображена сума фактичної оплати 154417456,85 грн.; решта суми 95582543,15 відповідачем відображено у рядку 1 розрахунку пені та 3% річних, нарахованих за зобов`язаннями лютого 2016 року (Т-1, а.с.22); при цьому зазначені у рядках 10, 11 розрахунку заборгованості (Т-1, а.с.21) суми фактичної оплати за 27.01.2018 та 28.01.2018 суперечать даним реєстру оплат за січень 2016 року (Т-1, а.с.114).

Обставинами справи встановлено і не заперечується сторонами, що станом на 01.01.2016 заборгованість за поставлений природний газ відсутня. Крім цього, встановлено, що в рахунок оплати за отримання природного газу в січні 2016 року згідно договору від 30.12.2015 №16-121-Н 1802.2016 було підписано спільне протокольне рішення №594 від 18.02.2016 (Т-1, а.с.71-72) на суму 250000000,00 грн. яка не відображена в розрахунку позивача долученого до позовної заяви.

Судом першої інстанції було досліджено, що заборгованість за отриманий природний газ в період січень-вересень 2016 року в сумі ,13 грн. погашена шляхом підписаних спільних протокольних рішень (Т-1, а.с.71-100) на суму ,13 грн., заборгованість в сумі 422296861,48 грн. погашена власними коштами відповідачем з поточного рахунку із спеціальним режимом і доказів внесення даних сум з прострочення оплати, що стало б підставою нарахування штрафних санкцій, інфляційних та річних суду не надано і такі розрахунком позивача не підтверджуються і спростовуються контррозрахунком відповідача (Т-1, а.с.108-113).

При цьому, також слід зазначити, що судом першої інстанції вірно вказано про те, що в матеріалах справи відсутні акти звіряння розрахунків за спірним договором та банківські виписки, посилання на які зроблено позивачем у відповіді на відзив за вх. №8709/18 від 04.06.2018 (Т-1, а.с.168) та в письмових поясненнях вх. №11754/19 від 08.07.2019. Не подані такі і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до цього, судова колегія апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем в порядку ст. ст. 73, 74, 76, 77 ГПК України не доведено суду обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог відповідно до чого правомірним є висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 273, 275, 276, 282, 284 ГПК України, суд, постановив:

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2019 року у справі №909/256/18 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку згідно ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повну постанову складено 09.12.2019.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.