ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2019 р. Справа№ 920/1050/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Ємельяненко С.В. за ордером від 20.03.2018;

від третьої особи 1: Ємельяненко С.В. за довіреністю від 15.01.2019;

від третьої особи 2: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНС"

на рішення Господарського суду Сумської області від 11.07.2019 (повний текст складено 22.07.2019)

у справі №920/1050/17 (судді Заєць С.В. (головуючий), Резніченко О.Ю., Соп`яненко О.Ю.),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Маркет",

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:

1. Приватне акціонерне товариство "Сумбуд";

2. Сумська міська рада;

про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

УСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕНС" (далі - позивач) звернулось у Господарський суд Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Маркет" (далі - відповідач) та просило суд зобов`язати відповідача знести об`єкт будівництва, корпус 27, який будується на земельній ділянці, кадастровий номер :01:008:0015, загальною площею 15,5960 га, розташованій за адресою: м. Суми, пр-т М. Лушпи, 5.

В обґрунтування позовних вимог позивач, з врахуванням заяви про зміну підстав позову, посилався на те, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею від 12.03.1997 він володіє земельною ділянкою загальною площею 1,48 га, кадастровий номер :01:008:0107, на якій розміщена автомобільна стоянка, а відповідач є суміжним землекористувачем і ним було розпочато будівництво багатоквартирного житлового будинку по просп. М. Лушпи, 5, корп. 27 у м.Суми. Забудова здійснюється у спосіб, що фактично унеможливлює використання позивачем земельної ділянки за призначенням, а саме, шляхом експлуатації автомобільної стоянки. Позивач вважає, що його права повинні бути захищені шляхом зобов`язання відповідача знести вказаний об`єкт будівництва. Також вказував, що будівництво здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що у державному реєстрі речових прав відсутня інформація про зареєстровані речові права на зазначену позивачем земельну ділянку; у реєстрі дозвільних документів ДАБІ відсутній запис про реєстрацію декларації про готовність об`єкта в експлуатацію щодо автомобільної стоянки, на яку посилається позивач; власником обох земельних ділянок - Сумською міською радою визначено порядок та вид забудови цих ділянок; у Державному земельному кадастрі зазначено, що надана позивачу земельна ділянка є державною власністю. Також вказав, що позивач бере на себе повноваження Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 11 липня 2019 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "СЕНС" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки спірне будівництво здійснюється відповідачем з порушенням Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та ДБН390-92, отже, є самочинним, що є підставою для застосування положень ст. 376 Цивільного Кодексу України, ст.152 Земельного кодексу України, оскільки порушуються права позивача як суміжного землекористувача; судом не було надано оцінки всім наявним у справі доказам та безпідставно відхилено висновок судової експертизи; судом порушено право позивача на участь представника у судовому засіданні.

24 вересня 2019 року від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів щодо реєстрації 19.08.2019 за позивачем права власності на нерухоме майно (адмінбудівлю, гараж та криту автостоянку). Також надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі його представника.

Проте, реєстрація права власності відбулася після постановлення рішення судом першої інстанції, тобто, це доказ про факт, який взагалі не існував на момент вирішення спору, що виключає можливість його прийняття судом апеляційної інстанції.

Згідно ст. 216 ГПК України розгляд справи було відкладено на 26 листопада 2019 року.

18 листопада 2019 від представника позивача (апелянта) надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2019 було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у зв`язку із відсутністю технічної можливості проведення судового засідання 26.11.2019 о 10 год. 20 хв. в режимі конференції в обраному заявником суді.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2019, у зв`язку із перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі колегію суддів у складі головуючого судді Козир Т. П., суддів Коробенка Г.П., Кравчука Г.А.

Позивач і третя особа 2 були належним чином повідомлені про розгляд справи, представників у судове засідання не направили.

Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ухвалив здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників позивача і третьої особи 2.

Представник відповідача і третьої особи 1 у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на те, що аналогічний спір щодо іншого будинку на цій же земельній ділянці вже розглядався судами і Верховним Судом були залишені без змін рішення про відмову у позові, також заперечив проти долучення поданих позивачем доказів, оскільки право власності за позивачем було зареєстровано вже після прийняття оскаржуваного рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача і третьої особи 1, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, згідно державного акту на право постійного користування землею №002666 від 12.03.1997, зареєстрованого у книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №151, позивач користується на праві постійного користування земельною ділянкою (кадастровий номер :01:008:0107), загальною площею 1,48 га, за адресою: м. Суми, проспект М. Лушпи, 7а, для розміщення платної критої автомобільної стоянки відповідно до рішення Сумської міської ради народних депутатів від 18.02.1993 за № 90.

Згідно Витягу з державного земельного кадастру від 17.02.2015 земельна ділянка площею 1,4808 га з кадастровим номером :01:008:0107 має призначення "12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства", форма власності - державна, власник - Сумська міська рада.

15 травня 2015 року позивачем було зареєстровано в Управлінні Державної архітектурно-будівельної інспекції в Сумській області Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - адмінбудівля, гараж та крита автостоянка за адресою: м.Суми, просп. ім.М.Лушпи, 7а.

08 липня 2015 року Сумська міська рада прийняла рішення №4579-МР "Про поновлення договорів оренди земельних ділянок підприємствам, установам, організаціям, підприємцям і громадянам", яким вирішила поновити договір оренди земельної ділянки з відповідачем, загальною площею 15,5960 га на 5 років, з 21.07.2015.

На підставі цього рішення 29 жовтня 2015 року між Сумською міською радою від імені територіальної громади міста Суми, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Маркет", як орендарем, було укладено договір оренди земельної ділянки.

Відповідно до умов вказаного договору орендодавець надав, а орендар прийняв в оренду земельну ділянку, що знаходиться в м. Суми, проспект Михайла Лушпи, 5, під будівництво житлової соціальної інфраструктури, загальною площею 15,5960 га (кадастровий номер :01:008:0015).

Пунктом 2.2 договору встановлено, що він укладається терміном до 21.07.2020 (строк будівництва - 2 роки).

Згідно акту-приймання передачі об`єкта оренди земельна ділянка була передана третьою особою відповідачу.

Зі змісту Плану земельної ділянки, яка надається в оренду та Кадастрового плану вбачається, що земельна ділянка, яка перебуває у постійному користуванні позивача, є суміжною із земельною ділянкою, яка перебуває надана в оренду відповідачу.

З 2016 року на земельній ділянці загальною площею 15,5960 га (кадастровий номер :01:008:0015) відповідачем та третьою особою - АТ "Сумбуд" розпочато будівництво десятиповерхового багатоквартирного житлового будинку (корпус 27), що підтверджується Декларацією про початок виконання будівельних робіт, яка зареєстрована Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Сумської міської ради 15.11.2016 за №СМ07.

Відповідач та третя особа 2 здійснювали будівництво багатоквартирного житлового будинку на підставі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 14.04.2016 № 43/06-01-15, виданих Департаментом містобудування та земельних відносин Сумської міської ради, що підтверджуються актом № 19 від 29.12.2016.

З матеріалів справи також вбачається, що вказана земельна ділянка була надана відповідачу в оренду ще у 2005 році, згідно договору оренди від 27.07.2005 зі строком дії до 20.07.2015, і на цій земельній ділянці здійснюється комплексна житлова забудова.

За доводами позивача, вказана забудова земельної ділянки здійснювалася відповідачем з грубим порушенням містобудівного законодавства. Будівництво багатоквартирного житлового будинку (корпус 27) здійснюється впритул до огорожі діючої автомобільної стоянки, що є порушенням пунктів пунктів 7.50 таблиці 7.5 Наказу Держкоммістобудування від 17.04.1992 № 44 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92" (надалі - Наказу). Відповідно до зазначених норм відстань наземних гаражів і автостоянок легкових автомобілів до житлових і громадських будинків слід приймати не менше 50 метрів, так як кількість місць автомобільної стоянки становить більше 300. Також, позивач зазначав, що окрім грубого порушення державних будівельних норм, будівництво здійснюється поза межами строку, встановленого рішенням Сумської міської ради про передачу в оренду землі за договором оренди.

Тому, позивач вважає, що забудова суміжної земельної ділянки відповідачем та третьою особою 1 здійснюється в спосіб, що фактично унеможливлює використання позивачем земельної ділянки за призначенням, а саме шляхом експлуатації автомобільної стоянки, що знаходиться на даній земельній ділянці. Крім того, такі будівельні роботи порушують встановлені граничні допустимі мінімальні відстані від діючих автостоянок до житлових будинків, загрожують життю та здоров`ю людей, а також майну (автомобілям), що передаються на зберігання позивачу.

Позивач зазначав, що неодноразово намагався вжити всіх можливих способів досудового врегулювання спору, а також направляв скарги до відповідних органів місцевого самоврядування та державної влади для вжиття заходів реагування. Однак спір вирішено не було, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Належним способом захисту своїх порушених прав позивач вважає звернення з позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача знести вказаний об`єкт будівництва, що будується на суміжній земельній ділянці, що передбачено ст. 376 Цивільного кодексу України. Позивач обґрунтовує позовні вимоги також ст.ст. 376, 391 Цивільного кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України.

Крім того, позивачем була подана заява про зміну підстав позову, у якій позивач вказав додаткові підстави позовних вимог та те, що відповідач при здійсненні будівництва порушив вимоги ст.ст. 26, 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки будівництво здійснюється без одержання визначених законом вихідних даних (містобудівних умов та обмежень), а саме, корпус 27 будується відповідачем без видачі третьою особою 2 - Сумською міською радою містобудівних умов та обмежень.

Суд першої інстанції витребував у відповідача копію містобудівних умов та обмежень на будівництво багатоквартирного будинку корпус № 27 по проспекту М. Лушпи, 5, однак, відповідач у письмових поясненнях вказав, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" містобудівні умови та обмеження отримуються проектувальником, а відповідач не є проектувальником даного спірного об`єкту. Містобудівні умови є чинними до завершення будівництва об`єкта, а будівництво спірного об`єкта завершено, що підтверджується наявним в матеріалах справи сертифікатом СМ № 00 про закінчення будівництва.

У процесі розгляду справи суд першої інстанції за клопотанням позивача призначав судову будівельно-технічну експертизу.

Згідно висновку експерта №543/218 від 07.02.2019 фактично виконані будівельні роботи із будівництва багатоквартирного житлового будинку (корпус 27) не відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, зокрема, пункту 7.50 таблиці 7.5 Наказу в частині дотримання мінімально-допустимої відстані від огорожі автомобільної стоянки, що розташована на суміжній земельній ділянці.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо їх безпідставності і необґрунтованості, оскільки володіння позивача земельною ділянкою (фактичне панування над річчю) не порушене відповідачем або третіми особами.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Так, на підставі Сумської міської ради народних депутатів від 18 лютого 1993 року №90 позивачу було надано у постійне користування земельну ділянку площею 1,48 га для платної критої автомобільної стоянки, що підтверджується актом від 12.03.1997.

Частиною 1 ст. 92 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Статтею 95 ЗК України встановлено, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Позивач вказує, що на наданій йому у користування земельній ділянці ним були побудовані адмінбудівля, гараж та крита автостоянку.

Згідно положень ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Позивач здійснив державну реєстрацію на об`єкти нерухомого майна лише 19.08.2019, тобто, після подання позову та після прийняття оскаржуваного рішення.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявності у нього права власності на нерухоме майно на час звернення до суду.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до висновків, викладених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, за змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду приходила до висновку, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72 - 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (підпункти 8.3 - 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога позивача, як користувача земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0107, про знесення багатоповерхового будинку, який будується на суміжній земельній ділянці з кадастровим номером :01:008:0015 з підстав, що вказане будівництво здійснюється з істотними порушеннями будівельних норм і правил, а тому є самочинним будівництвом.

Отже, позивачем пред`явлений до відповідача негаторний позов, тобто, подання вимоги про усунення порушень, які не пов`язані із порушенням володіння.

З матеріалів справи вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:008:0015 площею 15,5960 га є Сумська міська рада.

Частиною 1 ст. 375 ЦК України встановлено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Отже, власник земельної ділянки може реалізувати право на забудову земельної ділянки шляхом надання дозволу на будівництво об`єктів містобудування іншим особам. Відносини, що виникають у таких випадках, мають регулюватись земельно-правовими і цивільно-правовими угодами, серед яких можна назвати договір оренди земельної ділянки, договір про встановлення суперфіцію, договір про спільну діяльність, установчу угоду про заснування юридичної особи, інвестиційні контракти тощо.

Сумська міська рада у 2005 році передала вказану земельну ділянку товариству з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Маркет" під будівництво житлової соціальної інфраструктури, а згідно договору оренди земельної ділянки від 29.10.2015 строк оренди було продовжено ще на 5 років.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно, якщо забудова проведена правомірно. Водночас для власника, який здійснив чи здійснює самочинне будівництво на своїй земельній ділянці, наступають юридичні наслідки, передбачені у ст. 376 ЦК України.

Так, згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається самочинним, якщо у діях особи є одна з ознак, передбачених у ч. 1 зазначеної статті.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозволи на забудову об`єкта містобудування та виконання будівельних робіт відповідно до ст. 24, 29 Закону України "Про планування і забудову територій".

Частиною 4 ст. 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до ч. 7 зазначеної статті у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Отже, збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках і в порядку, передбачених ч.ч. 4, 7 вказано статті ЦК України.

Перебудова самочинно збудованого об`єкта може бути проведена лише за рішенням суду за наявності таких умов:

а) у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб;

б) істотного порушення будівельних норм і правил;

в) за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

За таких умов особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, зобов`язана провести відповідну перебудову, або такий об`єкт буде знесений.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

За Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю мають право проводити перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, складати відповідні акти та надавати обов`язкові до виконання приписи про усунення порушень, виявлених у результаті перевірки.

Згідно з підпунктом 1 пункту "б" частини першої статті 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, а саме: надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, установлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

З системного аналізу наведеної норми у сукупності з положеннями статті 6 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" вбачається, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється також органами місцевого самоврядування, їх виконавчими органами в порядку здійснення ними делегованих повноважень на виконання ними функцій у сфері державного архітектурно-будівельного контролю.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, уповноважений видати припис про усунення порушень, у тому числі шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта.

Однак, у справі, що розглядається, відсутні будь-які докази встановлення повноважними органами істотного порушення будівельних норм і правил, а також істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, а тому відсутні підстави вважати, що вказане будівництво є самочинним в розумінні положень ст. 376 ЦК України.

Крім цього, позивач не є органом, якому надано право звертатись до суду із позовом про знесення самочинного будівництва.

Доводи позивача про те, що будівництво здійснюється впритул до огорожі діючої автомобільної стоянки, що є порушенням пунктів 7.50 таблиці 7.5 ДБН 360-92, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки на час розгляду справи у позивача не виникло право власності на об`єкт нерухомості - автомобільну стоянку.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилено висновок судової експертизи, оскільки суд встановив, що при здійсненні будівництва відповідачем не допущено істотних порушень будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання будівельних робіт, а норми ДБН 360-93, на порушення яких посилається позивач, регулюють питання проектування, а не здійснення будівельних робіт.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За відсутності сформованого об`єкта права - автостоянки на час подання позову та розгляду справи у суді першої інстанції, відсутні підстави для висновку про наявність порушеного права позивача на цю автостоянку.

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що володіння позивача земельною ділянкою (фактичне панування над річчю) не порушене відповідачем або третіми особами, а порушення має інший характер (що є ознакою негаторної вимоги).

В аспекті захисту права власності на підставі заяви про недодержання нормативної відстані нормативи ДБН захищають не речове право власників будівель/споруд, а захищають публічний інтерес, метою якого є суспільна безпека і належний стан планування територій населених пунктів.

Разом з цим, враховуючи, що автостоянка, розміщена на земельній ділянці, наданій позивачу, не була об`єктом права на час розгляду цієї справи у суді першої інстанції, порушення чи перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою позивачем відсутні, і таких фактів ним суду не доведено, відсутні підстави стверджувати про порушення прав позивача на земельну ділянку.

Доводи позивача, що відповідач при здійсненні будівництва порушив вимоги ст.ст. 26, 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а саме, що відповідне будівництво здійснюється без одержання визначених законом вихідних даних (містобудівних умов та обмежень), обґрунтовано відхилені судом, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем чи уповноваженими органами містобудування чи архітектури було порушено законодавство України, будівельні норми, державні стандарти і правила.

Крім того, як зазначалось вище, встановлення факту порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час провадження ним містобудівної діяльності відноситься тільки до повноважень уповноважених органів містобудування і архітектури, а доказів таких порушень матеріали справи не містять.

Щодо посилань позивача на статтю 152 ЗК України, то відповідно до пункту б) частини 3 вказаної статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Разом з тим відповідно до частини 2 цієї статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодуванням завданих збитків.

Таким чином, положення даної статті гарантують право власника земельної ділянки вимагати усунення порушень його права на землю, у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, що існував до порушення.

Однак судом не встановлено порушення прав позивача саме як користувача земельної ділянки, оскільки жодний суб`єкт не перешкоджає в користуванні чи розпорядженні саме земельною ділянкою позивача і таких фактів позивач не навів.

При цьому, будівництво житлового будинку поблизу межі земельної ділянки позивача не перешкоджає користуванню та розпорядженню цією ділянкою, знесення будівлі, розташованої на іншій земельній ділянці, в жодному разі не може вважатися поновленням належного стану земельної ділянки позивача, оскільки в п.б ч.2 ст. 152 ЗК України мова йде саме про належну власнику/користувачу на праві постійного користування земельну ділянку. Одночасно таке знесення не може бути кваліфіковано і як превентивний захід, оскільки за змістом позову порушення права має наявний характер на день подання позову. Таким чином, заявлена позовна вимога не ґрунтується на змісті наведених у позові норм ЗК України.

Крім того, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Власник, на підставі статей 391, 376 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності, в тому числі і знесення самочинного об`єкту нерухомості при доведенні факту порушення його прав таким будівництвом.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, порушень прав позивача, як суб`єкта права постійного користування земельною ділянкою, не встановлено, що свідчить про відсутність підстав захисту права.

У той же час захисту може підлягати і інтерес позивача, в тому числі і інтерес на знесення чужої будівлі. Враховуючи обставини даного спору, такий інтерес, а рівно і спосіб захисту, не можна визнати відповідним закону.

Зокрема, законодавство передбачає такий спосіб захисту приватного права як знесення будівлі, тільки в публічному інтересі і тільки щодо об`єктів самочинного будівництва (ч.7 ст. 376 ЦК України). Тобто, закон допускає право заявляти таку вимогу виключно за органами державної влади і тільки проти володаря без права (володіння є незаконним, а володілець не має речового права, оскільки право власності або інше речове право на об`єкти самочинного будівництва відсутнє).

Також, враховуючи, що законодавство передбачає знесення лише об`єкта самочинного будівництва (а не нерухомого майна) і виключно за вимогою органу влади, втручання якого вимагає позивач, не може бути визнано таким, що відповідає статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено обставин, які були б підставою для усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення десятиповерхового житлового будинку, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка корелюється з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Північним апеляційним господарським судом враховані правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі №920/514/16, предметом розгляду якої був спір між цими ж сторонами щодо знесення сусіднього будинку на цій же земельній ділянці (корпус №28).

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду Сумської області законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕНС" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 11 липня 2019 - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду Сумської області.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.12.2019.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук