ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 грудня 2019 р. Справа № 903/798/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Уніплит"

до відповідача: Державного підприємства "Камінь-Каширське лісове господарство"

про стягнення 23850,88 грн,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Кузя А. П., довіреність № 9 від 17.05.2019;

від відповідача: н/з.

Права та обов`язки учаснику судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Судове засідання проведено в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

В с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Уніплит" звернулося до суду з позовом до Державного підприємства "Камінь-Каширське лісове господарство", в якому просить стягнути 23850,88 грн попередньої оплати.

При обґрунтуванні заявленої вимоги вказує, що 13.03.2018, 16.04.2018, 29.05.2018 між ТзОВ "Уніплит" та ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" були укладені договори купівлі-продажу № 339/339/л/2018, 24, 938/938/л/2018 відповідно.

Поставка товару, згідно п.7.3 договору, повинна була відбутися в термін 15 календарних днів з моменту отримання передоплати, у зв`язку з чим позивач здійснив попередню оплату за товар в сумі 336847,18 грн, що підтверджується платіжними дорученнями.

Відповідач свої зобов`язання виконав частково, а саме здійснив поставку товару на загальну суму 312996,30 грн, що підтверджено товарно-транспортними накладними.

19.04.2019 року позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою № 4/14-2019 повернути сплачені кошти, разом з вимогою надіслано акт звірки взаємних розрахунків. Відповідач повернув підписаний акт звірки взаєморозрахунків, чим визнав свій борг в повному обсязі.

При правовому обґрунтуванні своїх позовних вимог посилається на норми ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526, 693, 712 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 15.10.2019 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.11.2019, зобов`язано відповідача надати відзив на позов, позивача відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 12.10.2019 відкладено підготовче засідання на 25.11.2019, зобов`язано відповідача надати відзив на позов, позивача відповідь на відзив.

Позивач 25.11.2019 через відділ документального забезпечення та контролю подав клопотання, в якому посилаючись на ст.126 ГПК України, просить стягнути витрати на правову допомогу. До клопотання додає копії договору про надання правничої допомоги від 22.09.2019, рахунок-фактуру від 26.02.2019 з описом наданих послуг на суму 3110,85 грн, від 11.11.2019 на суму 1003,50 грн, від 21.11.2019 на суму 1404,90 грн, платіжні доручення № 33011 від 11.11.2019 на суму 3110,85 грн, № 594 від 22.11.2019 на суму 1404,90 грн, а також листа відповідача від 09.10.2019 № 622, в якому просив відстрочити сплату боргу в сумі 23850,88 грн до кінця місяця (а.с.53-61), дане клопотання судом задоволено, зазначені в ньому додатки долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 25.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.12.2019.

Відповідно до ст.178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З огляду на викладене суд розглядає справу за відсутності відзиву відповідача за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи вищенаведене та те, що сторони в судовому процесі повідомлені про розгляд справи належним чином, суд розглядає справу за наявними в ній доказами із-за відсутності представників сторін.

В судовому засіданні представник позивача просить позов задоволити з підстав викладених в позовній заяві, також просить стягнути витрати по судовому збору в сумі 1921,00 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 5519,25 грн, в т.ч. 1003,50 грн, згідно додатків до клопотання від 10.12.2019, які направлено суду електронною поштою 10.12.2019 до початку розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

в с т а н о в и в:

13.03.2018, 16.04.2018, 29.05.2018 між ТзОВ "Уніплит" (Покупець) та ДП "Камінь-Каширське лісове господарство" (Продавець) були укладені договори купівлі-продажу необробленої деревини № 339/339/л/2018, 24, 938/938/л/2018 відповідно, за умовами яких Продавець зобов`язався передати у власність Покупця необроблену деревину, а Покупець зобов`язався прийняти товар і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені в договорі (а.с.7-10).

Згідно п. 6.1 договору платіж (передоплата 100% вартості) здійснюється шляхом банківського переказу коштів на розрахунковий рахунок Продавця за кожну партію товару, згідно виставленого рахунку-фактури на протязі 5 календарних днів з дати пред`явлення рахунку до сплати.

Позивач, на виконання умов договору, перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 336847,18 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: № 22927 від 16.11.2018 на суму 50000,00 грн, № 22843 від 14.11.2018 на суму 60000,00 грн, № 20444 від 10.09.2018 на суму 45000,00 грн, № 20349 від 07.09.2018 на суму 40000,00 грн, № 19470 від 15.08.2018 на суму 31000,00 грн, № 17795 від 27.06.2018 на суму 35000,00 грн, № 17685 від 25.06.2018 на суму 30000,00 грн, № 15528 від 27.04.2018 на суму 35000,00 грн, № 10795 від 19.03.2018 на суму 1560,00 грн, № 11423 від 04.06.2018 на суму 1755,50 грн, № 16569 від 29.05.2018 на суму 7531,68 грн (а.с.11-21).

Пунктом 7.3 договорів №№ 339/339/л/2018, 938/938/л/2018 встановлено, що Продавець зобов`язується передати Покупцю товар після сплати рахунку-фактури протягом 15 календарних днів.

Однак відповідач взяті на себе зобов`язання виконав частково, а саме здійснив часткову поставку товару на загальну суму 312996,30 грн, що підтверджується товарно-транспортними накладними (а.с.22-27).

19.04.2019 року позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою № 4/14-2019 повернути сплачені кошти, разом з вимогою надіслано акт звірки взаємних розрахунків. Відповідач повернув підписаний акт звірки взаєморозрахунків, чим визнав свій борг в повному обсязі (а.с.28-30).

09.10.2019 відповідач надіслав на адресу позивача лист № 622 від 09.10.2019 в якому просив відстрочити термін оплати боргу до кінця жовтня 2019, однак станом на 10.12.2019 сума боргу не сплачена (а.с.53).

Предметом даного спору є стягнення попередньої оплати в сумі 23850,00 грн., на підставі ч.2 ст.693 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 626, 634 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зазначені норми кореспондуються з приписами ст.180 ГК України.

За загальними нормами ст. 193 ГК України, ст. 526 ЦК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, за ст. 712 ЦК України договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 663 ЦК України Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Умовами договору, а саме п. 7.3, визначено строк поставки товару протягом 15 календарних днів з моменту оплати товару.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З матеріалів справи вбачається, що вимога про повернення попередньої оплати, яка направлялась відповідачу 19.04.2019 не виконана, тому позов в частині стягнення суми попередньої оплати ґрунтується на нормах чинного законодавства, підтверджений належними доказами та підлягає задоволенню.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки спір до розгляду доведено з вини відповідача, сплачений позивачем судовий збір в силу ст.129 ГПК України, слід покласти на відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У клопотанні від 22.11.2019 позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 4515,75 грн та 1003,50 грн згідно клопотання від 10.12.2019, разом 5519,25 грн.

Відповідач 09.12.2019 через відділ документального забезпечення та контролю подав клопотання № 773 від 04.12.2019, в якому просить відмовити у стягненні судових витрат на правничу допомогу.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Матеріалами справи встановлено, що 20.09.2019 між позивачем (клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Правнича компанія «Константа» був укладений договір про надання правової (правничої) допомоги № 20/09/19, за умовами якого (п. 1), клієнт доручає, а об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

За змістом 126 ГПК України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Як слідує з матеріалів справи позивач сплатив на користь адвокатського об`єднання «Правнича компанія «Константа» грошові кошти в сумі 5519,25 грн, що підтверджується платіжними дорученням № 33011 від 11.11.2019 на суму 3110,85 грн, № 594 від 22.11.2019 на суму 1404,90 грн, № 1002 від 10.12.2019 на суму 1003,50 грн з призначенням платежу: «за підговку зг договору 20/09/19 від 20.09.2019 без ПДВ».

Відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач клопотання щодо зменшення розміру витрат на правову допомогу не заявляв, натомість в клопотанні від 09.12.2019 просить повністю відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, що на думку суду суперечить нормам ст. 129 ГК України.

Докази понесення даних витрат позивачем подано своєчасно, а саме 25.11.2019 та 10.12.2019.

До матеріалів справи позивачем було долучено акт № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги № 20/09/19 від 20.09.2019 від 28.10.2019, виписку по рахунку, рахунки-фактури.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 07.08.2018 Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 916/1283/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

А тому суд, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд України,-

вирішив:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Камінь-Каширське лісове господарство" (вул.Ковельська,42, м.Камінь-Каширський, Волинська область, 44500, ) в користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Уніплит" (вул.Заводська, 4, смт. Вигода, Долинський район, Івано-Франківська область, 77552, ) 23850,88 грн. попередньої оплати, 1921,00 грн витрат по судовому збору та 5519,25 грн витрат на правничу допомогу.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

11.12.2019.

Суддя С. В. Костюк