ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.12.2019 Справа № 920/768/19
м. Суми

Господарський суд Сумської області у складі судді Яковенка В.В. за участю секретаря судового засідання Данілової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Сумської області матеріали справи №920/768/19 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Сумської міської ради (40000, м. Суми, майдан Незалежності, 2, ідентифікаційний код 23823253),

до відповідача: Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (40035, м. Суми, вул. Харківська, 30/1, ідентифікаційний код 21119343),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: приватного акціонерного товариства Універмаг Луцьк (43025, м. Луцьк, пр-т Волі, буд. 1, ідентифікаційний код 01557325),

про скасування рішення,

представники учасників справи:

позивача: Заїка І.В. (довіреність № 11/03.02.02-08 від 02.01.2019),

відповідача: Нагорний О.П.,

третьої особи: адвокат Хітько В.М. (ордер № 651503 від 27.08.2019).

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду звернувся позивач з позовом, у якому просить суд скасувати рішення адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2019 № 9 у справі № 06-06/02-2019, а також стягнути судові витрати з відповідача.

Ухвалою господарського суду Сумської області від 06.08.2019 відкрито провадження у справі № 920/768/19 та призначено підготовче засідання на 05.09.2019.

Ухвалою суду від 05.09.2019 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача приватне акціонерне товариство Універмаг Луцьк та відкладено підготовче засідання на 03.10.2019.

29.08.2019 до суду надійшов відзив відповідача, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки доводи, викладені Сумською міською радою у позовній заяві, спростовуються матеріалами справи № 02-06/02-2019, що розглядалася Територіальним відділенням та за результатами розгляду якої було прийняте оскаржуване рішення, а також вимогам чинного законодавства.

23.09.2019 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні будь-які передбачені ст. 59 Закону України Про захист економічної конкуренції підстави для скасування рішення адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2019 № 9 у справі № 06-06/02-2019.

05.09.2019 позивач подав клопотання №397/19юр від 05.09.2019 про витребування доказів, в якому просить суд витребувати від Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України належним чином завірену копію справи № 02-06/02-2019 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

25.09.2019 до суду надійшли заперечення відповідача на клопотання Сумської міської ради від 05.09.2019 про витребування доказів, в яких просить суд відмовити у задоволенні клопотання, оскільки копії доказів, які містяться у справі № 02-06/02-2019 можуть бути самостійно надані позивачем; позивач не вказав, які саме докази у справі № 02-06/02-2019 в контексті розгляду судової справи № 920/768/19 не є доказом), а відтак не вказав і на обставини, які може підтвердити витребуваний доказ, або аргументи, які він може спростувати; документи з обмеженим доступом, які містяться в матеріалах справи № 02-06/02-2019 є процесуальними документами (не є доказами у справі і не підтверджують/спростовують обставини, з урахуванням яких було прийняте оскаржуване рішення) і за вимогою суду будуть надані йому для ознайомлення; порушення строків для подання клопотання про витребування доказів.

Ухвалою від 03.10.2019 у справі № 920/768/19 судом постановлено клопотання позивача про витребування доказів задовольнити частково; зобов`язати Сумське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України надати суду для огляду в судовому засіданні справу № 02-06/02-2019 про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів до 05.11.2019; відкласти підготовче засідання на 22.10.2019, 11:40.

15.10.2019 до господарського суду Сумської області надійшла заява представника приватного акціонерного товариства Універмаг Луцьк Хітько В.М. про участь у даному судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою від 15.10.2019 у справі № 920/768/19 постановлено заяву представника третьої особи про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задовольнити та доручити Шостому апеляційному адміністративному суду (01010, м. Київ, вул. Московська, 8, корпус 30) забезпечити проведення судового засідання у справі № 920/768/19, призначене на 22.10.2019, 11:40 в режимі відеоконференції.

Представник позивача в засідання суду 22.10.2019 не з`явився, про дату, час та місце судового слухання справи повідомлений судом належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернуто на адресу суду відділенням поштового зв`язку.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, приватного акціонерного товариства Універмаг Луцьк (43025, м. Луцьк, пр-т Волі, буд. 1, ідентифікаційний код 01557325) Хітько В.М. приймав участь у судовому засіданні 22.10.2019 в режимі відеоконференції в приміщенні Шостого апеляційного адміністративного суду (01010, м. Київ, вул. Московська, 8, корпус 30), у відповідності до вимог статті 197 ГПК України.

Ухвалою суду від 22.10.2019 долучено до матеріалів справи № 920/768/19 надану відповідачем копію листа Антимонопольного комітету України від 27.09.2019 № 500-29/02-12385; закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті в судове засідання.

Ухвалою суду від 19.11.2019 призначено справу до судового розгляду по суті на 03.12.2019.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом у межах наданих йому повноважень створено належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Рішенням адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2019 №9 по справі №06-06/02-2019:

- визнано, що Сумська міська рада своїми діями, які полягали у встановленні згідно з рішенням від 20.06.2018 № 3577-МР «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми» (далі - Рішення СМР №3577-МР) ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для окремого типу нерухомості, а саме: торгові центри, універмаги та магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) за межами м. Суми у більшому розмірі у порівнянні із аналогічним типом нерухомості, власники якої мають місце основної податкової реєстрації в межах м. Суми, вчинила порушення, передбачене пунктом 3 статті 50 та абзацом 8 частини другої статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами;

- зобов`язано Сумську міську раду у двомісячний строк з дня отримання

цього Рішення припинити порушення законодавства про захист економічної

конкуренції, зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього Рішення, шляхом

забезпечення рівних умов оподаткування та встановлення однакових ставок

податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки як для місцевих, так

і немісцевих власників нерухомості.

Статтею 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що основним завданням Комітету є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема: здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Водночас згідно з частиною другою статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» до повноважень саме Антимонопольного комітету України та його територіальних органів належать, зокрема:

- розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проведення відповідних розслідувань;

- прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпоряджень та рішень за заявами і справами;

- проведення дослідження ринку, визначення меж товарного ринку, а також становища, в тому числі монопольного (домінуючого), суб`єктів господарювання на цьому ринку та прийняття відповідних рішень (розпоряджень).

Економічна конкуренція (конкуренція) це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку; монополізація досягнення суб`єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, підтримання або посилення цього становища; суб`єкт господарювання органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю в частині їх діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності. Господарською діяльністю не вважається діяльність фізичної особи з придбання товарів народного споживання для кінцевого споживання (ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції).

Згідно з абз. 8 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції; антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Відповідно до ст. 48, частин 1-2 ст. 56 Закону України «Про захист економічної конкуренції» за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, визнання суб`єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу. Рішення, розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень надаються для виконання шляхом надсилання або вручення під розписку чи доведення до відома в іншій спосіб. Рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов`язковими до виконання.

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України «Про санкції»; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Пунктом 2 ст. 25 Господарського кодексу України передбачено, що органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб`єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб`єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб`єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.

Антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції на підставі п.3 ч.1 ст.50 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Частиною 3 статті 15 ЗУ «Про захист економічної конкуренції» встановлено, що вчинення антиконкурентних дій органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Як свідчать матеріали справи, рішення № 9 від 29.05.2019 отримане позивачем 10.06.2019, про що свідчить відмітка на супровідному листі про направлення вищевказаного рішення.

Позивач 25.07.2019 звернувся до господарського суду з позовом до відповідача про визнання недійсним рішення Адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 9 від 29.05.2019, тобто в межах встановленого строку.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету міністрів України, а в Автономній Республіці Крим також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що одним із основних принципів місцевого самоврядування є законність.

Згідно з п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є, зокрема, питання щодо встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Статтею 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки, збори.

У відповідності до п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територіальних громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків і зборів.

Відповідно до п.п. 10.1.1 п. 10.1 та п. 10.3 ст. 10 Податкового кодексу України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком, встановлення якого належить до повноважень місцевих рад.

Рішенням №3577-МР Сумська міська рада встановила на території міста Суми:

- ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, залежно від місця розташування (зональності) та типів об`єктів нерухомості;

- пільги для фізичних осіб та юридичних осіб, наданих відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

- межі розташування (зональності) об`єктів нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що не погоджується з прийнятим рішенням від 29.05.2019 № 9 у зв`язку з тим, що комісією при прийнятті рішення не доведено обставини, які мають значення для справи і які визнано встановленими, неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки, що викладені у рішенні, позивач вважає такими, що не відповідають обставинам справи.

Спірні правовідносини сторін у цій справі виникли стосовно правомірності прийняття рішення Адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, наявності або відсутності підстав для визнання його недійсним, наявності або відсутності підстав для зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням відповідача № 9 від 29.05.2019 встановлено, що дії позивача, які полягали у встановленні згідно з рішенням від 20.06.2018 № 3577-МР «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми» ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для окремого типу нерухомості, а саме: торгові центри, універмаги та магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) за межами м. Суми у більшому розмірі у порівнянні із аналогічним типом нерухомості, власники якої мають місце основної податкової реєстрації в межах м. Суми є антиконкурентними діями, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами, що порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

У рішенні адмінколегії зазначено, що встановлення Сумською міською радою різних ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в залежності від місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси) власника, зменшує вплив власних досягнень суб`єктів господарювання, оскільки кращі умови діяльності отримує суб`єкт господарювання не за рахунок власних досягнень (ціни, якості товарів і послуг, умов реалізації, якості обслуговування тощо), а у зв`язку із певним місцем основної податкової реєстрації (юридичної адреси). Відтак, передбачена законодавством диференціація ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, між суб`єктами господарювання окремої територіальної одиниці, не є співставною з непередбаченою законодавством диференціацією ставок цього ж податку в залежності від місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси) власника нерухомості.

Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель (частина перша статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України»).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

У відповідності до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як вбачається з додатку 1 до рішення № 3577-МР, розміри ставки відрізняються залежно від: коду та найменування будівель, визначених відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого та введеного в дію наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507 (далі ДК БС); особи платника податку (фізична особа, юридична особа); місця розташування об`єкта оподаткування (1 зона центральна, 2 зона прилегла до центральної, 3 зона за межами центральної, 4 зона периферійна), місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси).

Відповідно до таблиці № 1 за кодом 1230.1 «Торгові центри, універмаги, магазини крім вказаних в підпункті 1230.1.1» наведені ставки податку за 1 кв. метр (відсотків розміру мінімальної заробітної плати) для юридичних осіб 1 зони 0,25, 2 зони 0,24, 3 зони 0,23, 4 зони 0,21; за кодом 1230.1.1 «Торгові центри, універмаги, магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) за межами міста Суми» наведені ставки податку за 1 кв. метр (відсотків розміру мінімальної заробітної плати) для юридичних осіб 1 зони 1,5, 2 зони 1,5, 3 зони 1,5, 4 зони 1,5.

Отже у відповідності до рішення № 3577-МР суб`єкти господарювання, які є власниками однакового типу нерухомості і здійснюють діяльність на однакових товарних ринках, зокрема, торгівлі продовольчими і непродовольчими товарами, надання послуг, здачі в оренду комерційної нерухомості, повинні сплачувати різний відсоток ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в залежності від місця власної податкової реєстрації (юридичної адреси).

Відповідно до статті 4 Податкового кодексу податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на таких принципах:

- рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу;

- нейтральність оподаткування - установлення податків та зборів у спосіб, який не впливає на збільшення або зменшення конкурентоздатності платника податків;

- єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку.

У своєму рішенні Сумська міська рада порушила вказані принципи податкового законодавства, адже встановила дискримінаційні умови для суб`єктів господарювання залежно від місця походження капіталу, а саме місця реєстрації юридичної особи.

Окрім того, рішенням порушено принцип нейтральності оподаткування, оскільки для однакових типів об`єктів нерухомості (торгові центри, універмаги та магазини) були встановлені різні ставки податку (для торгових центрів, власники яких мають місце основної податкової реєстрації за межами міста Суми ставка податку в 6,25 разів вища, ніж для торгових центрів, власники яких мають місце основної податкової реєстрації у м. Суми). Встановлення різних ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в залежності від місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси) власника, навпаки зменшує вплив власних досягнень суб`єктів господарювання, оскільки кращі умови діяльності отримує суб`єкт господарювання не за рахунок власних досягнень (ціни, якості товарів і послуг, умов реалізації, якості обслуговування тощо), а у зв`язку із певним місцем основної податкової реєстрації (юридичної адреси).

Таким чином, в результаті прийняття вказаного рішення суб`єктам господарювання, які зареєстровані або мають юридичну адресу за межами м. Суми та мають торгові центри, універмаги чи магазини у м. Суми, Сумською міською радою створені дискримінаційні та несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами на ринку роздрібної торгівлі у м. Суми.

У відповідності до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до пп. 266.5.1. п. 266.5. ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, органи місцевого самоврядування, приймаючи рішення щодо розміру ставки податку на нерухомість, мають враховувати такі ознаки нерухомого майна: місце розташування (зональність) об`єкта; тип об`єкту нерухомості.

Податковий кодекс України розділяє об`єкти оподаткування нерухомого майна на житлову та нежитлову нерухомість.

Межі розташування (зональності) об`єктів нерухомого майна в межах міста Суми та класифікація об`єктів нерухомості передбачені додатком № 3 рішення № 3577-МР.

Форму типового рішення про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 483 «Про затвердження форм типових рішень про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (далі постанова КМУ від 24.05.2017 №483).

Постанова КМУ від 24.05.2017 № 483 також диференціює розмір (ставку) податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в залежності від зони адміністративно-територіальної одиниці, щодо якої приймається рішення, ставки встановлюються залежно від зони.

Отже, законодавець допускає диференціацію ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки між суб`єктами господарювання однієї територіальної одиниці (в нашому випадку м. Суми), які з великою вірогідністю потенційно можуть конкурувати між собою.

У преамбулі рішення № 3577-МР зазначено, що останнє прийняте на підставі пункту 12.3 статті 12, статті 266 Податкового кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 24.05.2017 № 483, якою затверджені форми «Типового рішення про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (додаток 1 до Типового рішення про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Законом України «Про захист економічної конкуренції» у частині 2 статті 4 встановлено, що суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.

Відповідно абзацу 8 частини 2 статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, визнається дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Згідно з ч. 1 ст. 31 ГК України дискримінацією суб`єктів господарювання органами влади у цьому Кодексі визнається:

заборона створення нових підприємств чи інших організаційних форм господарювання в будь-якій сфері господарської діяльності, а також встановлення обмежень на здійснення окремих видів господарської діяльності або виробництво певних видів товарів з метою обмеження конкуренції;

примушування суб`єктів господарювання до пріоритетного укладання договорів, першочергової реалізації товарів певним споживачам або до вступу в господарські організації та інші об`єднання;

прийняття рішень про централізований розподіл товарів, який призводить до монопольного становища на ринку;

встановлення заборони на реалізацію товарів з одного регіону України в інший;

надання окремим підприємцям податкових та інших пільг, які ставлять їх у привілейоване становище щодо інших суб`єктів господарювання, що призводить до монополізації ринку певного товару;

обмеження прав суб`єктів господарювання щодо придбання та реалізації товарів;

встановлення заборон чи обмежень стосовно окремих суб`єктів господарювання або груп підприємців.

За змістом статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» непряма дискримінація (яка є однією з форм дискримінації) це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивну обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Дискримінація суб`єктів господарювання не допускається (частина 2 статті 31 ГК України).

Обставини, встановлені під час розгляду справи свідчать про створення спірним пунктом рішення СМР переваг для власників об`єкта оподаткування в залежності від юридичної адреси (реєстрації та походження капіталу) платника місцевого податку.

Приміткою другою типової форми «Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», затвердженої постановою КМУ від 24.05.2017 № 483 визначено, що класифікація будівель та споруд, код та найменування зазначаються відповідно до ДК БС.

Згідно з приміткою 1 у додатку 1 до рішення № 3577-МР «Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» класифікація будівель та споруд, код та найменування щодо яких визначаються ставки оподаткування також зазначена відповідно до ДК БС.

Відповідно до ДК БС клас «Будівлі торгівельні» з кодом 1230 містить вичерпний перелік 9 підкласів, а саме:

1230 будівлі торгівельні;

1230.1 торгові центри, універмаги, магазини;

1230.2 криті ринки, павільйони та зали для ярмарків;

1230.3 станції технічного обслуговування автомобілів;

1230.4 їдальні, кафе, закусочні тощо;

1230.5 бази та склади підприємств торгівлі і громадського харчування;

1230.6 будівлі підприємств побутового обслуговування;

1230.9 будівлі торгівельні інші.

Таким чином, підклас, який визначається до п`ятого знаку, є останнім рівнем у структурі класифікації будівель та споруд у класі 1230 «Будівлі торгівельні», а код 1230.1.1 взагалі не передбачений ані ДК БС, ані типовою формою «Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», затвердженою постановою КМУ від 24.05.2017 № 483.

Таким чином, позивач протиправно визначив для торгових центрів, універмагів, магазинів код ДК БС 1230.1.1.

Слід відмітити, що у процесі нормативного регулювання оподаткування важливим є забезпечення справедливого балансу інтересів держави та платника податків, оскільки можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних ним дій має фундаментальне значення для правильності його застосування, а у випадку неоднозначності нормативних приписів підлягає застосуванню підхід, відповідно до якого істотні правові сумніви мають тлумачитися на користь платника.

Суд приходить до висновку, що відповідачем доведено, що дії позивача, які полягали у встановленні ставок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для окремого типу нерухомості, а саме: торгові центри, універмаги та магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) за межами м. Суми у більшому розмірі у порівнянні із аналогічним типом нерухомості, власники якої мають місце основної податкової реєстрації в межах м. Суми, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 3 статті 50, абзацом 8 частини другої статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Виходячи з вищевикладеного, рішення Адміністративної колегії Сумського обласного територіального відділення в частині зобов`язання позивача вчинити певні дії є правомірним.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовуються вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд бере до уваги доводи третьої особи та враховує під час вирішення цього спору обставини, встановлені рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 у справі №480/631/19, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01.10.2019, яким задоволено адміністративний позов ПАТ Універмаг Луцьк до Сумської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення в частині, визнано незаконним та нечинним рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 року №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми" в частині встановлення диференційованої ставки податку залежно від місця основної податкової реєстрації (юридичної адреси) суб`єктів господарювання, а саме - визнати незаконним та нечинним пункт 1230.1.1. (найменування класифікації будівель та споруд - "Торгові центри, універмаги, магазини, власники яких мають місце основної податкової реєстрації (юридична адреса) за межами міста Суми") Додатку 1 до рішення Сумської міської ради №3577-МР від 20.06.2018 року, яким визначено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 1 кв.м. (відсотків розміру мінімальної заробітної плати) в розмірі 1.5 відсотків для юридичних осіб; зобов`язано Сумську міську раду опублікувати резолютивну частину рішення суду від 19.06.2019 року по справі №480/631/19 у виданні, в якому було офіційно оприлюднено рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 року №3577-МР "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в м. Суми", після набрання рішенням законної сили.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачем не доведено наявності підстав для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення адміністративної колегії, у тому числі з підстав невідповідності висновків, викладених у Рішенні адмінколегії, обставинам справи. Тому такі дії позивача обґрунтовано визнано відповідачем порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, а отже позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Судові витрати по сплаті судового збору згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеною, керуючись ст.ст. 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено 06.12.2019.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суддя В.В. Яковенко