ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2019 р. Справа№ 905/209/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар судового засідання Кубей В.І.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.07.2019 (повний текст складено 02.08.2019)

у справі №905/209/19 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Обласного комунального підприємства

«Донецьктеплокомуненерго»

до Публічного акціонерного товариства «Національна

акціонерна компанія «Нафтогаз України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Приватне акціонерне товариство «Видобувна компанія

«Укрнафтобуріння»

про визнання договору постачання природного газу

№ 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 поновленим на строк з 01.12.2018 до 30.04.2019 включно та визнання додаткової угоди № 4 до договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 укладеною в редакції позивача на строк з 01.12.2018 до 30.04.2019 включно

В С Т А Н О В И В:

Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» (далі - ОКП «Донецьктеплокомуненерго», позивач) звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України», відповідач) про визнання Договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 поновленим на строк з 01.12.2018 до 30.04.2019 включно та визнання Додаткової угоди № 4 до Договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 укладеною в редакції позивача на строк з 01.12.2018 до 30.04.2019 включно. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що поновлення дії Договору № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню з 01.12.2018 до 30.04.2019 (включно) є обов`язком відповідача на підставі Закону України «Про ринок природного газу» та постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу», від виконання якого відповідач безпідставно ухиляється.

Ухвалою Господарського суду Донецької області матеріали позовної заяви ОКП «Донецьктеплокомуненерго» передані за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Заперечуючи проти позову, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказував, що ним була відхилена пропозиція укласти Додаткову угоду № 4 до Договору № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 з огляду на її невірне оформлення, оскільки відповідач не виступав постачальником природного газу для позивача протягом жовтня-листопада 2018. Крім цього, за твердженнями відповідача, всупереч вищевказаних положень чинного законодавства позивачем не було надано довідки (акту звірки взаєморозрахунків) про відсутність у нього простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником за поставлений природний газ, підписаної діючим постачальником - ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння». З огляду на наведене вважав, що позивач не дотримався вимог законодавства, необхідних для укладення Додаткової угоди № 4, відтак, не довів, що відповідач неправомірно ухиляється від укладення такого правочину.

У наданій суду першої інстанції відповіді на відзив, позивач заперечив наявність у нього заборгованості перед іншим постачальником природного газу - ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння» та стверджував про відсутність підстав для відмови позивача в укладенні Додаткової угоди № 4.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2019 залучено до участі у справу як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача приватне акціонерне товариство «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (далі - ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння», третя особа).

22.04.2019 до суду першої інстанції надійшли подані позивачем пояснення, в яких, зокрема, він вказав, що надання довідки (акту звірки взаєморозрахунків) про відсутність простроченої заборгованості позивача за поставлений природний є обов`язковим за умови укладення нового договору на постачання природного газу, а не пролонгації вже діючого.

Крім цього, позивач подав письмові уточнення, в яких просив у тексті позовної заяви, а також в прохальній частині та преамбулі Додаткової угоди, щодо якої заявлено вимоги про визнання укладеною, замість слів «(із реквізитами ПАТ «Донецькоблгаз» читати - «(із реквізитами ПАТ «Маріупольгаз»)».

У наданих суду першої інстанції письмових поясненнях, відповідач стверджував, що надання довідки (акту звірки взаєморозрахунків) про відсутність простроченої заборгованості позивача за поставлений природний є обов`язковим в кожному випадку, у тому числі й у випадку пролонгації договору на новий строк.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2019 у справі №905/209/19 позов задоволено частково. Визнано укладеною Додаткову угоду № 4 до Договору постачання природного газу для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (із реквізитами ПАТ «Маріупольгаз») від 16.10.2018 № 3672/18-ТЕ-6/8, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго» на строк з 01.12.2018 року до 30.04.2019 року (включно) на умовах, які були запропоновані, в наступній (наведеній в резолютивній частині рішення) редакції. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» судовий збір в сумі 1 921,00 грн. В іншій частині вимог в позові відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення в частині задоволеного позову ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням вимог процесуального права. За твердженнями апелянта, підстави та обставини виникнення спору у справі № 6-110цс12 не є подібними до тих, що мають місце у даній справі № 905/209/19 оскільки, відсутня типова форма договору купівлі продажу (поставки природного газу), затверджена уповноваженим на це органом влади. Оскільки серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, немає (у якості загального) такого способу захисту як установлення правовідносин, то визнання Додаткової угоди до Договору постачання природного газу укладеною є недопустимим способом захисту у спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, тим більше, що Договір постачання природного газу не є типовим договором й в частині постачання природного газу припинив свою дію 30.11.2018. Крім цього, відсутність приписів закону, які б надавали позивачу право вимагати від відповідача укладення Договору постачання природного газу та, як наслідок й Додаткової угоди, вказує на неможливість задоволення позовних вимог у даній справі, на що також вказує Верховний Суд України у листі від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» зазначаючи, що «особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї». При цьому, договір може бути укладений за рішенням суду лише у випадку існування норм закону, які передбачають обов`язковість укладення такого договору, а право сторін вільно визначати умови договору може бути обмежено тільки тими випадками, коли актом цивільного законодавства передбачено обов`язковість положень цього акту для сторін договору і сторони не вправі відступити від їх положень. Сама лише неможливість позивача виконати вимоги законодавства, необхідні для укладення Додаткової угоди до Договору постачання природного газу, не є підставою для застосування врегулювання в судовому порядку існуючих відносин сторін щодо поставки газу шляхом визнання укладеною Додаткової угоди до Договору постачання природного газу. На переконання апелянта, Постанова Кабінету Міністрів «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» № 867 від 19.10.2018 та Розпорядження Кабінету Міністрів України «Деякі питання опалювального сезону 2018/2019 року» № 717-р від 03.10.2018 не містять безумовного обов`язку для відповідача щодо укладення Додаткової угоди до Договору постачання природного газу. В супереч вимогам Правил постачання природного газу, затверджених поставною НКРУКП № 2496 від 30.09.2015, позивачем не надано довідки (акту звірки взаєморозрахунків) про відсутність у нього простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником за поставлений природний газ, підписаної діючим постачальником - ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння». Проте ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував доводів та пояснень відповідача в цій частині та поклав в основу рішення висновок, що обов`язок споживача підтвердити відсутність заборгованості за поставлений природний газ перед попереднім постачальником шляхом надання довідки такого постачальника має кореспондуватись з обов`язком постачальника надати споживачу таку довідку або підписати акт звірки взаєморозрахунків. Також апелянт стверджував, що укладення спірної Додаткової угоди до Договору постачання природного газу між позивачем та відповідачем суперечить приписам чинного законодавства України, що регулюють порядок постачання природного газу. На переконання апелянта, судом першої інстанції Додаткову угоду фактично визнано укладеною вже після спливу строку, наданого постачальнику для виконання обов`язку щодо поставки газу, що позбавляє його можливості виконати умови Договору належним чином та може мати несприятливі економічні наслідки для постачальника у вигляді застосування до нього господарських санкцій тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у разі невизнання особою права на укладення договору, таке право підлягає захисту судом на підставі ч. 2 ст.16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Що стосується посилання відповідача на відсутність типової форми для укладення Додаткової угоди до Договору, то позивач вказав, що форма для укладення господарських договорів може встановлюватися одним актом нормативної дії, а обов`язок щодо його укладання іншим, і відсутність типової форми договору не встановлює відсутності обов`язку щодо його укладання, який закріплюється в інших нормативних актах. На переконання позивача, між сторонами існують відносини на підставі укладеного Договору на постачання природного газу, умови якого передбачені нормативним актом обов`язкової дії, при цьому спірне питання виникло щодо пролонгації даного Договору на весь опалювальний період шляхом укладення додаткової угоди, проект якої був направлений самим відповідачем на адресу позивача. З приводу доводів апелянта про відсутність норми закону, яка вказує на обов`язковість укладення Додаткової угоди до Договору постачання природного газу між позивачем та відповідачем, позивач зазначив, що судом першої інстанції цілком правомірно зазначено, що укладення спірного Договору є обов`язковим для сторін в силу приписів ст. 179 ГК України та Закону України «про ринок природного газу». Даний висновок суду спростовує посилання відповідача на ч.1 ст. 626 ЦК України, ч.1 ст. 628 ЦК України, ст.ст. 642-643 ЦК України з приводу вільного волевиявлення учасників правочину та досягнення згоди з усіх істотних умов Договору. Оскільки постачання природного газу згідно діючих норм неможливе без укладення договору, обов`язок постачати природний газ виробникам теплової енергії, які здійснюють виробництво теплової енергії для всіх категорій споживачів, кореспондує із обов`язком укласти з такими виробниками договір про постачання природного газу. Позивач вважав, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що укладення Додаткової угоди до Договору на постачання природного газу для надання відповідних послуг є обов`язковим та відповідач наділений спеціальними обов`язками щодо постачання природного газу виробникам теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. Крім цього, жодних умов щодо надання довідки від іншого постачальника (ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння») відповідач не висував, строк дії Договору вже закінчився станом на 05.12.2018,. Відсутність його в реєстрі постачальника (ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння») встановлена постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2019 у справі № 910/17290/18, про наявність якої позивач дізнався від третьої особи лише 09.07.2019, тобто вже в ході розгляду даної справи по суті, а тому просив апеляційний суд врахувати встановлені в цій справі обставини. Крім цього, на переконання позивача, факт відсутності у нього заборгованості перед ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння» встановлено судом у справі № 910/854/19 тощо.

У наданому суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, третя особа зазначила, що її було залучено до участі у справі за відсутності належних та допустимих доказів, що рішення у даній справі може вплинути на її права та обов`язки. Фактично залучення було зроблено лише на підставі пояснень представників сторін, які, як з`ясувалось в подальшому, не відповідали дійсності. На переконання третьої особи, суд першої відмовляючи в задоволенні заявлених третьою особою клопотань про винесення окремої ухвали, про вжиття заходів процесуального примусу та призначення експертизи, вже тоді фактично виходив з відсутності значення для даної справи факту можливих поставок природного газу третьою особою позивачу, чим знову підтвердив безпідставне залучення третьої особи до участі у розгляді справи. В подальшому в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції абсолютно правомірно вказав, що матеріали справи не містять належних та допустимих в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України доказів на підтвердження здійснення ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння» поставки природного газу на користь позивача, а відтак, відсутні підстави стверджувати про наявність заборгованості у позивача перед ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння».

В судове засідання апеляційної інстанції 10.12.2019 з`явились представники сторін та третьої особи, представник відповідача надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи в даному судовому засіданні надав пояснення, в яких прийняття рішення щодо апеляційної скарги залишив на розсуд суду та просив врахувати викладені ним обставини у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, 16.10.2018 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» ( відповідач, постачальник за договором) та ОКП «Донецьктеплокомуненерго» (позивач, споживач за договором) було укладено Договір постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору природний газ, що постачається, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

Договір згідно п. 12.1 набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2018 до 17.10.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Положеннями п. 11.3 Договору сторони погодили порядок внесення змін до нього, зокрема, зазначивши, що усі зміни і доповнення до Договору оформлюються письмово у формі Додаткової угоди про внесення змін до нього та підписуються уповноваженими представниками сторін. Сторони також погодили, що зміни до Договору, викладені не у формі Додаткового договору або Додаткової угоди про внесення змін до Договору, не можуть бути застосовані до відносин сторін.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується учасниками розгляду спору, між сторонами також було укладено Додаткові угоди № 1 від 26.10.2018, № 2 від 29.10.2018, № 3 від 12.11.2018 до Договору постачання природного газу 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018, якими, зокрема, було внесено зміни до обсягів природного газу, що підлягав постачанню за Договором, та пролонговано строк дії договору до 30.11.2018 (включно). Всі додаткові угоди були укладені за ініціативою ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Крім цього, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 на електронну адресу позивача відповідачем направлено проект Додаткової угоди № 4, метою укладення якої було продовження строку дії Договору до 30.04.2019 (включно).

28.11.2018 позивач надіслав підписаний проект Додаткової угоди № 4 на адресу відповідача з супровідним листом № юр/2943, проте листом від 05.12.2018 за вих. № 26-7710/1.2-8 відповідач повернув проект Додаткової угоди № 4 без підписання, посилаючись на те, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не було постачальником природного газу ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в жовтні-листопаді 2018.

27.12.2018 позивач повторно надіслав відповідачу для підписання доопрацьовану Додаткову угоду № 4 до Договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 з супровідним листом № юр/3181.

Проте листом № 26-8408/1.2-18 від 29.12.2018 ПАТ «НАК «Нафтогаз України» повторно повернуло без підписання проект Додаткової угоди № 4, посилаючись на відсутність правових підстав для встановлення договірних відносин з ОКП «Донецьктеплокомуненерго», оскільки підприємству в грудні 2018 не надавались номінації та постачання природного газу не здійснювалось.

Спір у даній справі виник з приводу безпідставної, на думку позивача, відмови відповідача підписати Додаткову угоду № 4 до Договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018, якою продовжується строк дії цього Договору до 30.04.2019 (включно) та яку відповідач зобов`язаний укласти в силу закону.

Кожна особа згідно ст. 15 ЦК України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ст. 67 ГК України визначено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За змістом ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 179 ГК України, укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначені Законом України «Про ринок природного газу».

З метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу»).

Рішення Кабінету Міністрів України про покладання спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу має визначати згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу»:

1) загальносуспільний інтерес у процесі функціонування ринку природного газу, для забезпечення якого покладаються спеціальні обов`язки на суб`єктів ринку природного газу;

2) обсяг спеціальних обов`язків;

3) коло суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки;

4) обсяг прав суб`єктів ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, необхідні для виконання таких обов`язків;

5) категорії споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки;

6) територію та строк виконання спеціальних обов`язків;

7) джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається суб`єктам ринку природного газу, на яких покладаються спеціальні обов`язки, з урахуванням положень частини сьомої цієї статті.

Постачальники природного газу, на яких покладені спеціальні обов`язки, та їх структурні підрозділи у двомісячний строк укладають із споживачами нові договори (додаткові угоди) із зазначенням відповідного поточного рахунку із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, виключно на такий рахунок (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про ринок природного газу»).

Постановою Кабінету Міністрів України № 867 від 19.10.2018 було затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, яке визначає обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, що покладаються на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, зокрема для забезпечення стабільності, належної якості та доступності природного газу, підтримання належного рівня безпеки його постачання споживачам без загрози першочерговій цілі створення повноцінного ринку природного газу, заснованого на засадах вільної конкуренції з дотриманням принципів пропорційності, прозорості та недискримінації.

Цим Положенням на ПАТ «НАК «Нафтогаз України» покладаються такі спеціальні обов`язки, зокрема, постачати природний газ на умовах та у порядку, які визначені цим Положенням, виробникам теплової енергії, а саме, виробникам теплової енергії, які здійснюють виробництво теплової енергії для всіх категорій споживачів (фізичні або юридичні особи, що використовують теплову енергію на підставі договору).

Відповідно до положень Статуту ОКП «Донецьктеплокомуненерго» метою діяльності підприємства є виробництво теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках), транспортування її магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії у вигляді пари та гарячої води споживачам, у порядку, встановленому законодавством.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 717-р від 03.10.2018 «Деякі питання опалювального сезону 2018/2019 року» з метою забезпечення своєчасного початку та сталого проходження опалювального сезону 2018/2019 року Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» встановлено обов`язок укласти до 15.10.2018 договори із суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії для надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води населенню та/або виробництва теплової енергії для релігійних організацій.

Положеннями ст. 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку.

За змістом абз. 13 п. 5 розділу І Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015, постачальник із спеціальними обов`язками - суб`єкт господарювання, на якого за Законом України «Про ринок природного газу» (ст.11) Кабінетом Міністрів України покладені спеціальні обов`язки з постачання природного газу певній категорії споживачів та який не має права відмовити таким споживачам в укладенні договору постачання природного газу.

Постачальники із спеціальними обов`язками, на яких в установленому порядку покладений обов`язок постачати природний газ певній категорії споживачів, у тому числі в певних обсягах, не мають права відмовити таким споживачам, об`єкти яких знаходяться на закріпленій території цих постачальників, в укладанні договору постачання природного газу (з урахуванням певних обсягів та цін, якщо вони будуть встановлені для постачальника) за умови дотримання цими споживачами вимог цих Правил та чинного законодавства України (п. 8 Розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015).

Таким чином, у розумінні ст. 179 ГК України на позивача покладено обов`язок безперебійного забезпечення комунальними послугами (теплопостачання та гарячого водопостачання) споживачів, який може бути виконаний за умови постачання природного газу, необхідного для вироблення теплової енергії.

Одним із принципів функціонування ринку природного газу є згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про ринок природного газу» забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як діяльність на ринку природного газу, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про ринок природного газу».

За приписами п. 27 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» постачальник природного газу - це суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу.

Отже, норми спеціального закону в сфері постачання природного газу (Закон України «Про ринок природного газу») унеможливлюють закупівлю природного газу у постачальника, який не має відповідної ліцензії.

Серед обов`язків споживачів на підставі п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу» є укладення договору про постачання природного газу.

Положеннями підп. 3 п. 1 розділу 2 Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015 (далі - Правила) передбачено, що підставою для постачання природного газу є наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов.

Відповідно до п. 2 розділу 2 Правил постачання природного газу споживачу здійснюється за договором постачання природного газу, який укладається відповідно до вимог цього розділу, за яким постачальник зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для споживача об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором.

Таким чином, відповідач наділений спеціальними обов`язками (щодо постачання природного газу виробникам теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню), відтак будучи ліцензіатом та монополістом з постачання природного газу, зобов`язаний здійснювати постачання природного газу для вироблення теплової енергії іншим категоріям споживачів, в тому числі бюджетних установ та організацій.

Позивач згідно п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» є захищеним споживачем, тобто підприємством, що здійснює надання важливих суспільних послуг та є виробником теплової енергії для потреб таких споживачів або підприємств, установ, організацій за умови, що виробництво теплової енергії для потреб таких споживачів або підприємств, установ, організацій здійснюється за допомогою об`єктів, не пристосованих до зміни палива та приєднаних до газотранспортної або газорозподільної системи.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону, щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Таким чином, наведені приписи законодавства є імперативними та визначають, що постачання природного газу відбувається виключно на підставі укладеного договору, отже укладення договору на постачання природного газу є обов`язковим.

Однією із підстав для постачання природного газу споживачу згідно п. 1 розділу 2 Правил постачання природного газу є відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків.

Укладення договору постачання природного газу здійснюється з урахуванням таких вимог: споживач має право укласти договір постачання природного газу з будь-яким постачальником за умови відсутності простроченої заборгованості за поставлений природний газ перед діючим постачальником (п. 3 Розділу 2 Правил постачання природного газу).

Положеннями п.4 розділу 2 Правил постачання природного газу передбачено, що для укладення договору постачання природного газу споживач має надати постачальнику такі документи, зокрема довідку (акт звірки розрахунків) про відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений газ перед діючим постачальником за поставлений природний газ, підписану діючим постачальником (за його наявності).

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач (апелянт), серед іншого, зазначив, що всупереч вищевказаних положень чинного законодавства позивачем не було надано довідки (акту звірки взаєморозрахунків) про відсутність простроченої заборгованості позивача за поставлений природний газ перед діючим постачальником за поставлений природний газ, підписаної діючим постачальником.

Під час розгляду справи судом першої інстанції до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння», оскільки підставою для відмови відповідача в укладанні Додаткової угоди № 4 до Договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 з позивачем була відсутність (бездіяльність щодо видачі) довідки ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння» про відсутність заборгованості позивача перед цим товариством за іншим договором, за яким позивачеві здійснювалося постачання газу в листопаді 2018 року.

Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих в розумінні ст.ст. 76-79 ГПК України доказів на підтвердження здійснення ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння» поставки природного газу на користь позивача, а відтак, відсутні підстави стверджувати про наявність/наявність заборгованості позивача перед ПрАТ «ВК «Укрнафтобуріння».

Крім цього, слід зазначити, що обов`язку споживача підтвердити відсутність заборгованості за поставлений газ перед попереднім постачальником шляхом надання довідки такого постачальника має кореспондувати обов`язок постачальника надати споживачу таку довідку або підписати акт звірки взаєморозрахунків. Водночас, обов`язок постачальника природного газу надати споживачу довідку про відсутність заборгованості за поставлений природний газ або підписати акт взаєморозрахунків законодавчо не встановлений. Відповідно посилання відповідача (апелянта) на відсутність довідки, наданої ПрАТ «ВК «Укрнафтабуріння» про відсутність у позивача заборгованості, є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства України, що регулюють відповідні правовідносини.

Крім цього, судом апеляційної інстанції взято до уваги посилання позивача на те, що відсутність його реєстрі постачальника ПрАТ «ВК «Укрнафтабуріння» встановлено постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2019 у справі № 910/17290/18, про наявність якої йому стало відомо від третьої особи по справі лише 09.07.2019, тобто в ході розгляду даної справи по суті спору.

Предметом Договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 та Додаткових угод до нього є постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 181 ГК України сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Проте матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем вимог цієї норми за наявності обґрунтованих заперечень щодо наданого позивачем проекту вищезгаданої Додаткової угоди до Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ст. 14 ЦК України).

Кожна особа згідно ст. 15 ЦК України має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право на звернення за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів за визначеною законом юрисдикцією господарського суду передбачено ст.ст. 2, 4 ГПК України.

Отже передумовами та матеріальними підставами для захисту права в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи, за захистом якого вона звернулась до суду, а також факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом (ст. 187 ГК України).

Положеннями ст. 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (ст. ст. 3, 6, 12-15, 20 ЦК України), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у разі невизнання особою права на укладення договору, таке право підлягає захисту судом на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Разом з цим, слід зазначити, що за змістом розпорядження Кабінету Міністрів України № 717-р від 03.10.2018 укладений ПАТ «НАК «Нафтогаз України» Договір на постачання природного газу має охоплювати весь період опалювального сезону 2018/2019, відтак позивачем у спірній угоді правомірно визначено строк дії Договору до 30.04.2019, отже доводи відповідача (апелянта) в цій частині як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу.

Водночас, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимога позивача про визнання Договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 поновленим на строк з 01.12.2018 до 30.04.2019 (включно) не є ефективним способом захисту порушених прав позивача, оскільки встановлює юридичний факт, тоді як відновлення прав позивача можливе шляхом встановлення певного правовідношення, що виникає на підставі відповідного правочину.

За змістом ч. 3 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 187 ГК України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Кожна сторона на підставі ст.ст.73, 74, 77, 79 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями ст. 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

За таких обставин, враховуючи встановлений судом факт невиконання відповідачем свого обов`язку щодо укладення Додаткової угоди № 4 до Договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки місцевого суду про наявність підстав для визнання укладеною Додаткової угоди № 4 до Договору постачання природного газу № 3672/18-ТЕ-6/8 від 16.10.2018 в редакції позивача на строк з 01.12.2018 до 30.04.2019 включно, відтак про задоволення позову в цій частині.

Доводи апелянта стосовно неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального прав, порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2019 у справі №905/209/19 - без змін.

Матеріали справи №905/209/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.12.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук