ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2019 р.м. ХарківСправа № 922/3179/19

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фермерського господарства "РИСК" (92917, Луганська обл., Кремінський р-н, с. Невське, вул. Центральна, 65, )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський молочний завод" (61020, м. Харків, пр. Любові Малої, 93, )
про стягнення 100 299,28 грн.

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2019 року Фермерське господарство "РИСК" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський молочний завод", в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 82 544,14 грн. - основну заборгованість, 14 918,87 грн. - сума неустойки (пені), 1 289,48 грн. - 3% річних, 1 546,79 грн. - сума інфляційних витрат, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач за договором поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року своїх зобов`язань належним чином не виконав, за отриманий товар розрахунків своєчасно не здійснив. Тому позивач вимушений звернутися з позовною заявою до суду.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/3179/19 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачеві, згідно ст. 251 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов, згідно ч. 4 ст. 250 ГПК України строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, та строк 5 днів на подання до суду заперечень на відповідь позивача на відзив з дня його отримання, оформлених відповідно до ст.167 ГПК України. Позивачеві, згідно ст. 251 ГПК України, встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання. Сторонам роз`яснено, що у випадку неподання відповідачем відзиву та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також не подання позивачем відповіді на відзив у строки встановлені цією ухвалою розгляд справи буде відбуватися за наявними матеріалами після спливу строку встановленого для подання відповідачем клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та в межах строків встановлених статтею 248 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 жовтня 2019 року прийнято до розгляду клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати відповідачем основної заборгованості та уточнену позовну заяву Фермерського господарства "РИСК", спір вирішувати відповідно до викладених в уточненій позовній заяві позовних вимог, а саме: стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 18 640,88 грн., з яких: 15 918,29 грн. - сума неустойки (пені), 1 377,20 грн. - 3% річних, 1 345,39 грн. - сума інфляційних витрат, а також судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

21 жовтня 2019 року через канцелярію господарського суду Харківської області представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський молочний завод" було надано відзив на позовну заяву (вх. № 25048 від 21 жовтня 2019 року), в якому просить суд припинити провадження по справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу , а в частині стягнення нарахованих суми неустойки (пені), 3-х % річних та суми інфляційних витрат - відмовити. Зазначає, що відповідач здійснив повне погашення заборгованості перед позивачем. А розрахунки позивача суми неустойки (пені), 3-х % річних та суми інфляційних витрат були здійснені без посилання позивачем на конкретні докази.

28 жовтня 2019 року через канцелярію господарського суду Харківської області позивач надав відповідь на відзив (вх. № 25875 від 28 жовтня 2019 року), в якому просив суд позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що відповідач повністю оплатив вартість поставленого товару лише після відкриття провадження по справі.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

03 серпня 2018 року між Фермерським господарством "РИСК" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський молочний завод" (покупець) було укладено договір поставки №03/08/18 (надалі - Договір) (а.с.13-16,т.1).

В порядку та на умовах даного Договору постачальник зобов`язується передавати у власність покупця молоко коров`яче незібране (далі по тексту - «Товар»), а покупець зобов`язується приймати цей товар та сплачувати його вартість (п.1.1.Договору).

Відповідно до пункту 1.2. Договору ціна товару вказується у протоколі узгодження ціни, що є невід`ємною частиною цього договору. У разі зміни ціни товару сторони підписують новий протокол узгодження, при цьому попередній протокол втрачає силу. Про можливу зміну ціни товару постачальник повідомляє покупця не пізніше ніж за 14 календарних днів до дати зміни ціни.

Як свідчать матеріали справи, у відповідності до пункту 1.2. Договору Фермерське господарство "РИСК" (постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський молочний завод" (покупець) склали протокол № 6 узгодження закупівельних цін на молоко за договором поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року відповідно до якого, починаючи з 25 березня 2019 року, вартість за 1 кілограм молока при базисних масових частках жиру 3,4% становить 7,10 грн. без ПДВ; ПДВ 20% -1,42 грн.; 8,52 грн. разом з ПДВ (а.с.17,т.1).

Загальна кількість та вартість партії товару вказуються в товарно-транспортних та/або витратних накладних на товар (п.1.3.Договору).

Факт прийняття товару свідчить про взаємну згоду постачальника і покупця з кількістю та вартістю товару, які вказані в товарно-транспортних та/або витратних накладних (п.1.4.Договору).

Право власності на товар, а також усі пов`язані з ним ризики, переходять від постачальника до покупця з моменту передачі даного товару покупцю та підписання накладних, згідно із пунктом 2.6. Договору (п.2.7.Договору).

Загальна сума цього договору складає загальну вартість товару, яка вказана у всіх рахунках-фактурах, які були виставлені постачальником для оплати покупцю за договором і були сплачені покупцем та товарно-транспортних /витратних накладних на товар (п.3.1.Договору).

Оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті України (в гривні) на поточний рахунок постачальника, вказаний в даному договорі або в рахунках-фактурах постачальника (п.3.2.Договору).

Оплата поставленого товару здійснюється покупцем протягом десяти днів з моменту поставки товару (п.3.3.Договору).

У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за даним договором, сторони несуть відповідальність відповідно до умов даного договору та чинного законодавства України (п.4.1.Договору).

За прострочення термінів оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення (п.4.2.Договору).

Крім сплати пені та штрафу сторона, що порушила умови договору, відшкодовує іншій стороні завдані в результаті цього збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством України (п.4.4.Договору).

Сплата штрафних санкцій і відшкодування збитків не звільняє сторону від виконання своїх зобов`язань за договором (п.4.5.Договору).

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31 грудня 2018 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. У разі, якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна з сторін не направить іншій сторони письмового повідомлення про його розірвання договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік.

На виконання умов договору поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року позивачем 26 березня 2019 року було поставлено, а відповідачем прийнято молоко у кількості 3 950 кг., вартістю 33 654,00 грн. (разом з ПДВ). В підтвердження поставки товару сторонами були оформлені:

- спеціалізована товарна накладна на перевезення молочної сировини від 26 березня 2019 року.

- товарно-транспортна накладна № 326 від 26 березня 2019 року;

- рахунок-фактура № 49 від 26 березня 2019 року на загальну суму 33 654,00 грн. (разом з ПДВ);

- видаткова накладна № 50 від 26 березня 2019 року на загальну суму 33 654,00 грн. (разом з ПДВ);

- податкова накладна № 53/2 від 26 березня 2019 року (а.с.22-25,т.1).

28 березня 2019 року на виконання умов Договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято молоко у кількості 3 950 кг., вартістю 33 654,00 грн. (разом з ПДВ). В підтвердження поставки товару сторонами були оформлені:

- спеціалізована товарна накладна на перевезення молочної сировини від 28 березня 2019 року;

- товарно-транспортна накладна № 328 від 28 березня 2019 року;

- рахунок-фактура № 50 від 28 березня 2019 року на загальну суму 33 654,00 грн. (разом з ПДВ);

- видаткова накладна № 51 від 21 березня 2019 року на загальну суму 33 654,00 грн. (разом з ПДВ);

- податкова накладна № 54/2 від 28 березня 2019 року (а.с.26-29,т.1).

30 березня 2019 року на виконання умов Договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято молоко у кількості 3 525 кг., вартістю 30 033,00грн. (разом з ПДВ). В підтвердження поставки товару сторонами були оформлені:

- спеціалізована товарна накладна на перевезення молочної сировини від 30 березня 2019 року.

- товарно-транспортна накладна № 330 від 30 березня 2019 року;

- рахунок-фактура № 51 від 30 березня 2019 року на загальну суму 30 033,00грн. (разом з ПДВ);

- видаткова накладна № 53 від 30 березня 2019 року на загальну суму 30 033,00грн. (разом з ПДВ);

- податкова накладна № 55/2 від 30 березня 2019 року (а.с.30-33,т.1).

05 квітня 2019 року на виконання умов Договору позивачем поставлено, а відповідачем прийнято молоко у кількості 4 008 кг., вартістю 34 148,16 грн. (разом з ПДВ). В підтвердження поставки товару сторонами були оформлені:

- спеціалізована товарна накладна на перевезення молочної сировини від 05 квітня 2019 року.

- товарно-транспортна накладна № 405 від 05 квітня 2019 року;

- рахунок-фактура № 55 від 05 квітня 2019 року на загальну суму 34 148,16 грн. (разом з ПДВ);

- видаткова накладна № 58 від 05 квітня 2019 року на загальну суму 34 148,16 грн. (разом з ПДВ);

- податкова накладна № 60/2 від 05 квітня 2019 року (а.с.34-37,т.1).

Проте, як зазначає позивач, відповідач в порушення умов Договору не здійснив в повному обсязі оплату поставленого молока.

Позивачем було складено акт звірки взаєморозрахунків, з якого вбачається, що станом на 30 квітня 2019 року заборгованість відповідача перед позивачем становила 104 544,14 грн. (а.с.38,т.1).

24 липня 2019 року позивачем у відповідності до умов договору на адресу відповідача було направлено претензію про сплату заборгованості, якою попереджено останнього, що у разі невиконання вимог даної претензії або залишення її без відповіді позивач буде вимушений звернутися до суду з метою стягнення заборгованості та застосування суми штрафних санкцій, які передбачені договором (а.с.39-40,т.1).

Як зазначає позивач, останнім з метою врегулювання даного питання в досудовому порядку також велися переговори з відповідачем щодо виплати в повному обсязі заборгованості, в результаті чого відповідач 14 червня 2019 року на поточний рахунок позивача перерахував 15 000,00 грн., а 01 серпня 2019 року, 05 серпня 2019 року, 07 серпня 2019 року, 09 серпня 2019 року, 12 серпня 2019 року, 29 серпня 2019 року, 02 вересня 2019 року, 03 вересня 2019 року, 04 вересня 2019 року, 06 вересня 2019 року, 09 вересня 2019 року, 10 вересня 2019 року, 11 вересня 2019 року, 12 вересня 2019 року та 16 вересня 2019 року відповідач перераховував по 500,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, а саме:

- платіжне доручення № 7697 від 14 червня 2019 року на суму 15 000,00 грн.;

- платіжне доручення № від 8345 01 серпня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № від 8380 05 серпня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8414 від 07 серпня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8459 від 09 серпня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8472 від 12 серпня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8704 від 29 серпня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8724 від 02 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8752 від 03 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8769 від 04 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8805 від 06 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8830 від 09 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8850 від 10 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8878 від 11 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8898 від 12 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 8943 від 16 вересня 2019 року на суму 500,00 грн. (а.с.80-95,т.1).

Отже, як стверджує позивач, станом на момент формування даного позову сума основної заборгованості за договором поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року відповідача перед позивачем становила 82 544,14 грн., на підтвердження чого останній надав до суду довідку від 24 вересня 2019 року (а.с.42,т.1).

17 жовтня 2019 року після прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження у справі №922/3179/19, позивач надала платіжні доручення на підтвердження погашення відповідачем суми основної заборгованості та зазначила, що відповідачем після складання позовної заяви позивачем та отримання ухвали господарського суду Харківської області про відкриття провадження по справі відповідачем, було погашено суму основної заборгованості в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями, а саме:

- платіжне доручення № 9099 від 25 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення №9141 від 30 вересня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 9171 від 01 жовтня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 9248 від 04 жовтня 2019 року на суму 500,00 грн.;

- платіжне доручення № 9309 від 09 жовтня 2019 року на суму 80 044,14 грн. (а.с.96-100,т.1).

Разом з тим, позивач перерахував суму заборгованості за договором поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року та просить суд стягнути з відповідача суму неустойки (пені) у розмірі 15 918,29 грн., 3% річних у розмірі 1 377,20 грн. та суму інфляційних витрат у розмірі 1 345,39 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків виникають з договорів та інші правочинів.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частині 1 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 172 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 172 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Пунктом 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В частині 1 статті 530 ЦК України зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В частині 1 статті 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що відповідачем було порушено умови договору поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року та не оплачено товар у десятиденний строк з моменту поставки товару, у відповідності до п.3.3. договору поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року, а отже відповідач прострочив виконання зобов`язання за договором поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року

Разом з тим, станом на день подання позивачем позовної заяви до суду у відповідача існувала заборгованість за договором поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року, яку останній погасив у повному обсязі тільки після відкриття судом провадження по справі.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем до позовної заяви розрахунки 3% річних та інфляційних нарахувань суд встановив, що дані розрахунки є арифметично вірними, а тому суд задовольняє позов у цій частині.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення пені за прострочену заборгованість відповідача за договору поставки № 03/08/18 від 03 серпня 2018 року за період з 06 квітня 2019 року по 08 жовтня 2019 року.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, визначених договором, передбачена пунктом 4.2. договору поставки №03/08/18 від 03 серпня 2018 року.

Надані позивачем до позовної заяви розрахунки пені від вартості неоплаченого товару в строк за кожен день прострочення є арифметично вірним, а тому суд задовольняє позов у цій частині.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський молочний завод" (61020, м. Харків, пр. Любові Малої, 93; п/р НОМЕР_1 в ПАТ КБ "Приватбанк", МФО 351533; ) на користь Фермерського господарства "РИСК" (92917, Луганська обл., Кремінський р-н, с. Невське, вул. Центральна, 65; п/р НОМЕР_2 в філії Луганського обласного управління АТ "Ощадбанк", МФО 304665; ) суму неустойки (пені) у розмірі 15 918 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімнадцять) грн. 29 коп., 3% річних у розмірі 1 377 (одна тисяча триста сімдесят сім) грн. 20 коп., суму інфляційних витрат у розмірі 1 345 (одна тисяча триста сорок п`ять) грн. 39 коп. та судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "02" грудня 2019 р.

Суддя Т.О. Пономаренко