ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2368/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Колоколова С.І., Ярош А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2019 року, м. Одеса, суддя Демешин О.А.

у справі № 916/2368/19

за позовом Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ

до відповідача Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса

про стягнення 2034 грн. 20 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В серпні 2019 року Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса, в якій просило суд стягнути з Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса на користь Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ борг у загальній сумі 2034 грн. 20 коп., в тому числі: пеня у сумі 1903 грн. 89 коп., три проценти річних у сумі 130 грн. 31 коп., а також просив суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на виконання укладеного між сторонами договору постачання природного газу від 28.01.2016 року № 69/16-ТЕ(Т)-23 позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 118 662 грн. 13 коп., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, проте відповідач, в порушення умов укладеного договору, оплату здійснював несвоєчасно, чим порушив умови господарського зобов`язання, а саме умови п. 6.1. Договору, а тому, згідно з приписами ст.611, 625 Цивільного кодексу України, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача нараховану пеню за неналежне виконання умов договору у сумі 1903 грн. 89 коп. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 130 грн. 31 коп.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.09.2019 року у справі №916/2368/19 (суддя Демешин О.А.) у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ до Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки предметом позовних вимог є стягнення сум пені та 3 % річних, нарахованих в період з 16.02.2016 року до 26.05.2016 року за заборгованістю, яка була погашена до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» від 03.11.2016 року, то відповідно до положень вказаного Закону нараховані на таку заборгованість пеня та 3% річних підлягали списанню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2019 року у справі № 916/2368/19 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ до Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса про стягнення пені та 3 % річних у розмірі 2034 грн. 20 коп., у стягненні яких було відмовлено, задовольнити, а також відшкодувати скаржнику за рахунок відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, а саме ст. 7, 86, 236, 238 Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, не було надано правової оцінки факту розрахунку Відповідача з порушенням строків оплати, визначених п. 6.1. Договору постачання природного газу, що на його думку призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права.

Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ вважає, що Господарським судом Одеської області неправомірно застосовано до спірних правовідносин норми Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», оскільки вищевказаним законом визначено чітке коло осіб, що мають право на списання заборгованості та нарахувань, як і певний порядок списання такої заборгованості. Посилаючись на норму Закону, визначену ст. 3, скаржник звертає увагу колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, що учасниками процедури врегулювання заборгованості (яка включає у себе і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру, а матеріали справи № 916/2368/19 не містять належних доказів включення Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса до вищевказаного реєстру, а тому, відмова у задоволенні позовних вимог є незаконною. Внаслідок цього, позивач вважає, що з огляду відсутність Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса у реєстрі підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, приписи ч. 3 ст. 7 Закону не застосовуються.

Також, Скаржник зазначає, що аналогічна правова позиція викладена у ряді постанов Вищого Господарського суду України, зокрема у справах № 910/15010/116, № 910/16766/13, №914/2851/16, № 922/1110/15, № 908/3125/16, № 922/4355/14 та інших, зазначених в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 року за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2019 року у справі № 916/2368/19 відкрито апеляційне провадження, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

05.11.2019 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд залишити рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2019 року у справі № 916/2368/19 без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ без задоволення. Судовою колегією відзив було долучено до матеріалів справи.

У відзиві відповідач зазначає, що він, відповідно до умов договору про постачання природного газу від 28.01.2016 року № 69/16-ТЕ(Т)-23, виступав як теплогенеруюча організація та не є фактичним споживачем газу, оскільки згідно п. 1.2 Договору, природний газ, що постачався позивачем за договором, використовувався виключно для виробництва теплової енергії та гарячої води, які споживалися категорією населення, яка постійно проживає у будинку-інтернаті.

Крім цього, відповідач, посилаючись на приписи Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також правову позицію, викладену у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2018 року у справі № 927/1152/16, вважає оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області законним та обґрунтованим, оскільки на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, яка була погашена до набрання чинності Законом (до 30.11.2016 року), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. Тобто, на думку відповідача, ч. 3 ст. 7 вищевказаного Закону є нормою прямої дії, її застосування до споживачів не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов поряд з їх обов`язком щодо погашення заборгованості за спожитий природний газ у строк до набрання Законом чинності 30.11.2016 року. У тому числі, виконання ч. 3 ст. 7 Закону не потребує включення Відповідача до Реєстру (реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості) згідно інших статей Закону.

Також, у відзиві на апеляційну скаргу, Одеський геріатричний будинок-інтернат, м.Одеса, посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 7 вищезазначеного Закону зазначає, що при винесенні рішення Господарський суд Одеської області відповідно до норм чинного законодавства встановив безпідставність позовних вимог позивача, а тому апеляційна скарга Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржене у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2019 року у справі № 916/2368/19 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

28.01.2016 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ (Постачальник), правонаступником якого є позивач у справі, та Одеським геріатричним будинком-інтернатом, м. Одеса (Споживач) було укладено Договір постачання природного газу № 69/16-ТЕ(Т)-23, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язався передати у власність споживачу протягом першого кварталу 2016 року природний газ, а споживач зобов`язався його прийняти та оплатити за нього на умовах цього договору.

Згідно із п. 1.2 Договору природний газ, що постачається за цим Договором, використовується Споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

За умовами п. 1.3. Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 29.02.2016 року № 1) за цим договором постачається імпортований газ (за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений Публічною акціонерною компанією Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на митну територію України).

Умовами п. 6.1. Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 31.03.2016 року № 2) сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється Споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний рахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до пп. 6 п. 7.2. Договору Споживач зобов`язався своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором (п. 8.1. Договору).

Згідно з п. 8.2. Договору, у разі невиконання Споживачем п. 6.1. Договору, він зобов`язується оплатити Постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Розділом 12 Договору (з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою від 31.03.2016 року № 2) передбачено, що він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу з 01 січня 2016 року до 30 квітня 2016 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Протягом січня-квітня 2016 року позивачем відповідачу було поставлено природний газ на загальну суму 118 662 грн. 13 коп., на підтвердження чого між сторонами у справі було складено 31.01.2016 року акт приймання-передачі природного газу на суму 43 868 грн. 28 коп., 29.02.2016 року акт приймання-передачі природного газу на суму 30 803 грн. 96 коп., 31.03.2016 року акт приймання-передачі природного газу на суму 30 751 грн. 84 коп., 30.04.2016 року акт приймання-передачі природного газу на суму 13 238 грн. 05 коп.

Зазначені акти в добровільному порядку підписано сторонами та скріплено печатками останніх без заперечень та зауважень.

При цьому, як вбачається з виписки по операціям Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса в період з 01.01.2016 року по 27.05.2016 року (а.с. 31), відповідач за отриманий протягом січня-квітня 2016 року природний газ розрахувався у повному обсязі на загальну суму 118 662 грн. 13 коп.

Згідно цієї ж виписки, за поставлений природний газ у січні 2016 року на загальну суму 43 868 грн. 28 коп. відповідач розрахувався 11 березня 2016 року, за поставлений природний газ у лютому 2016 року на загальну суму 30 803 грн. 96 коп. відповідач розрахувався 31 березня 2016 року, за поставлений природний газ у березні 2016 року на загальну суму 30 751 грн. 84 коп. відповідач розрахувався 27 квітня 2016 року, за поставлений природний газ у квітні 2016 року на загальну суму 13238 грн. 05 коп. відповідач розрахувався 27 травня 2016 року.

У зв`язку з несвоєчасною сплатою за природний газ, поставлений в січні - квітні 2016 року, позивачем відповідно до п. 8.2 договору було нараховано пеню за період з 16.02.2016 р. по 10.03.2016 року в розмірі 1 265 грн. 71 коп., 3 % річних 86 грн. 30 коп., за період з 15.03.2016 року по 30.03.2016 року у розмірі 592 грн. 51 коп., 3 % річних 40 грн. 40 коп., за період з 26.04.2016 року по 26.04.2016 року у розмірі 31 грн. 93 коп., 3 % річних 2 грн. 52 коп., за період з 26.05.2016 року по 26.05.2016 року у розмірі 13 грн. 74 коп., 3 % річних 1 грн. 09 коп., які заявлені до стягнення.

При цьому, матеріали справи заперечень відповідача щодо правильності обрахунків пені та 3% річних, наданих позивачем, не містять.

Тобто, у зв`язку з несвоєчасною оплатою за поставлений природний газ Акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ звернулось до суду з даним позовом, в якому просило стягнути з відповідача нараховані пеню та 3% річних.

Об`єкт нерухомого майна - котельня, 2,0 МВт, яка позначена у технічному паспорті на громадський будинок під літ. В, належить на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради згідно свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі серії САА № 273044, виданого 16.09.2008 року, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 04.11.2008 року за реєстраційним № 25285436. Зазначений об`єкт нерухомого майна знаходиться на балансі в оперативному управлінні Одеського геріатричного будинку інтернату за адресою: м. Одеса, вул.. Паустовського, 2.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно із ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Передбачене законом (ст. 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Відтак, дійсно відповідач належним чином не виконав передбачені договором від 28.01.2016 року № 69/16-ТЕ(Т)-23, зі змінами та доповненнями, зобов`язання з вчасної оплати природного газу, поставленого в січні - квітні 2016 року, в зв`язку з чим позивачем відповідно до п. 8.2 договору було нараховано 1 903 грн. 89 коп. пені, а також відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних від простроченої суми в розмірі 130 грн. 31 коп.

Разом з тим, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що 30.11.2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» №1730-VIII (далі Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Статтею 2 Закону передбачено, що його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до Реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2017 року № 93 затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром (далі Порядок), який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.

Згідно з п. 14 Порядку у реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 року заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань зі сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016 року.

Частиною 3 ст. 7 Закону, якою врегульовано питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення, передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії; цією нормою законодавець передбачив можливість звільнення боржника від відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сфері теплопостачання як у спосіб ненарахування йому неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на початкову заборгованість, так і у спосіб списання цих нарахувань.

Водночас, застосування положень ч. 3 ст. 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набрання чинності Законом. Зокрема, виконання цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 07.02.2018 року у справі № 927/1152/16, від 26.02.2019 року у справі № 904/2960/18, від 15.03.2018 року у справі № 904/10736/16, від 22.05.2018 року у справі № 905/3266/16, від 26.11.2019 року у справі №905/178/19, від 26.11.2019 року у справі № 905/39/19 та інш.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 07.02.2019 року по справі № 927/1152/16, в якій зазначено, що аналіз наведених норм Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» дає підстави для висновку, що ч. 3 ст. 7 Закону № 1730 є нормою прямої дії, при цьому застосування приписів частини третьої статті 7 Закону (яка є нормою прямої дії) не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Зокрема, виконання даної норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (про що повідомило і Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у межах своєї компетенції).

Також необхідно зазначити, що Верховний Суд у постанові від 29.01.2018 року у справі № 904/10745/16, дійшов висновків, що до заборгованості, що виникла та погашена до набрання чинності Законом не можуть бути застосовані передбачені Законом правила та вимоги щодо необхідності включення підприємства до Реєстру (реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості), оскільки за загальним правилом (ч. 1 ст. 58 Конституції України) закон не має зворотної дії в часі. Таким чином, виконання ч. 3 ст. 7 Закону не потребує включення відповідача до Реєстру (реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості).

Тобто, застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст. 1, 2, 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.

Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тоді положення ст. 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Вказаним спростовуються доводи скаржника стосовно необхідності включення відповідача до визначеного вище реєстру для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за поставлений природний газ у січні - квітні 2016 року відповідачем погашена в повному обсязі 27.05.2016 року, тобто, до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», зважаючи на що, станом на 15.08.2019 року (дата звернення позивача із даною позовною заявою до суду) у позивача були відсутні правові підстави для нарахування пені та 3 % річних за неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором від 28.01.2016 року № 69/16-ТЕ(Т)-23, оскільки ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до 30 листопада 2016 року, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані - підлягають списанню з 30 листопада 2016 року.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Одеський геріатричний будинок інтернат, м. Одеса використовував поставлений за цим договором природний газ у повному обсязі виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, як то визначено умовами спірного договору, є теплогенеруючою організацією, яка має на своєму балансі (в оперативному управлінні) котельню, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: відповідно до абз. 6 п. 2.3.1 Розділу 2 Статуту Одеського геріатричного будинку-інтернату, м. Одеса, предметом діяльності останнього є забезпечення відповідно до встановлених норм комунально-побутовим обслуговуванням (опалення, освітлення, радіофікація, тепло-, водопостачання), та саме з цією метою було укладено договір постачання природного газу від 28.01.2016 року № 69/16-ТЕ(Т)-23 (п. 1.2 Договору).

Посилання скаржника на правові позиції Вищого господарського суду України, а саме у справах № 910/15010/16, № 910/16766/13, № 914/2851/16, № 922/1110/15, № 908/3125/16, №922/4355/14, № 908/2114/16, № 910/17076/16, № 914/1111/16, № 912/3303/16, № 927/1442/15, №910/15873/13, № 917/348/16, № 911/3951/16 судом до уваги не приймаються, оскільки у 2018 році Верховним Судом були ухвалені судові рішення у зв`язку із неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що призвело до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Зокрема, у справах № 908/3125/16 та № 908/2114/16 Верховним Судом були прийняті постанови від 23.05.2018 року, в яких суд дійшов висновку про те, що ч. 3 ст. 7 Закону є нормою прямої дії та не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Таким чином, судова колегія зазначає, що оскільки основна заборгованість за поставлений природний газ у січні - квітні 2016 року відповідачем була погашена в повному обсязі до набрання чинності Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», тому, відповідно, відсутні підстави для нарахування відповідачу пені в сумі 1903 грн. 89 коп. та 3 % річних в сумі 130 грн. 31 коп. за прострочення оплати за переданий природний газ.

Враховуючи викладене, доводи Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують наведених висновків господарського суду першої інстанції, а, відтак, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення у даному випадку відсутні. До того ж, в даному випадку слід зазначити, що відповідач не відноситься до категорії підприємств, які отримують кошти від ведення тільки підприємницької діяльності, категорія споживачів, які безпосередньо отримали від позивача природний газ, відноситься до категорії незахищених верств населення, прострочка виконання договірного грошового зобов`язання була незначною, борг позивачем погашений в повному обсязі, на теперішній час існує стала практика Верховного Суду з цього питання, тому звернення з таким позовом до суду тільки потягло за собою наслідки у вигляді додаткових витрат позивача, зокрема, на сплату судового збору, що не сприяє позитивній роботі служб позивача, що відповідають за такий напрямок роботи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, оскаржуване рішення суду відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2019 року у справі № 916/2368/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2019 року у справі № 916/2368/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 17.09.2019 року у справі № 916/2368/19 залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді С.І. Колоколов
А.І. Ярош