ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2019 р. Справа №907/639/18

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцького Б.Д.

Секретар судового засідання Андреюк Х.В.

розглянувши апеляційну скаргу керівника Ужгородської місцевої прокуратури, вих.№01-100/125-18(5564) вих.19 від 08.07.2019 (вх. №01-05/2770/19 від 23.07.2019),

на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2019 (повний текст ухвали складено 21.06.2019)

про залишення позовної заяви без розгляду

у справі №907/639/18 (суддя Ушак І.Г.)

за позовом заступника керівника Ужгородської місцевої прокуратури, м. Ужгород

до відповідача-1: Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача-2: Фізичної особи- підприємця Ломаги О.С., м. Ужгород

до відповідача-3: Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, м. Ужгород

про скасування рішення Ужгородської міської ради та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

за участю представників:

прокурор : Рогожнікова Н.Б.;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився;

від відповідача-3: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року керівник Ужгородської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Ужгородської міської ради та Фізичної особи- підприємця Ломаги О.С про визнання незаконним та скасування пункту 1.23 рішення Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №1847 від 16.05.2016 за кадастровим номером :07:001:0178 площею 0,027 га.

Підставою для звернення з позовом слугувало прийняття оспорюваного рішення на сесії міської ради 09.11.2015 за відсутності кворуму ( оскільки в роботі сесії ради прийняли участь 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради), голосування за вказане рішення депутатом Булина М.М. в умовах реального конфлікту інтересів, що суперечить вимогам ЗУ «Про запобігання корупції», та порушення вимог ст.ст. 19,24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2019 у справі №907/639/18 позовну заяву Ужгородської місцевої прокуратури залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Так, право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Позовну заяву прокурором самостійно подано в інтересах держави, зазначивши, що органи державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру не наділені повноваженнями на звернення до суду у таких випадках. В той же час матеріали справи не містять підтверджень наведеного та доказів звернення прокурора до зазначених органів.

При цьому, суд встановив, що органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, пов`язаних з розпорядженням землею комунальної власності, є Ужгородська міська рада, яка також не була повідомлена прокурором про намір звернення до суду і прокурор звертаючись самостійно до суду не обґрунтував наявності підстав для здійснення такого представництва інтересів держави в суді.

Оскільки прокурор, звертаючись до суду із позовом в інтересах держави не обґрунтував наявності підстав для здійснення такого представництва інтересів держави в суді та неправильно визначив позивача за вимогами про захист інтересів держави, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви без розгляду на підставі п.4 ч.5 ст.174 ГПК України.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, керівник Ужгородської місцевої прокуратури оскаржив ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2019 у справі №907/639/18, просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано ту обставину, що Ужгородська міська рада у даній справі є відповідачем, а, відтак, поєднання статусу позивача та відповідача в одній особі суперечило б вимогам ГПК України.

Окрім того, апелянт зазначає, що у позовній заяві, з урахуванням норм Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" та Постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015, зазначено, що Державна Служба України з питань геодезії, картографії та кадастру не наділена повноваженнями звернутись до суду з позовними вимогами про скасування незаконних рішень органів місцевого самоврядування. Більше того, позовні вимоги мотивовані порушенням вимог Закону України "Про запобігання корупції", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про статус депутатів місцевих рад", Регламенту Ужгородської міської ради 6 скликання, затвердженого рішенням 5 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання від 08.04.2011 №149 (в частині наявності конфлікту інтересів та прийняття рішення міською радою за відсутності кворуму), що взагалі не входить до сфери контролю Державної Служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, відтак вказаний орган не може бути позивачем у даній справі.

Вказане, на переконання апелянта, свідчить про відсутність органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у відповідному спорі, а тому прокурор, в силу вимог ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру", наділений повноваженнями щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі та набуває статусу позивача.

11.09.2019 до суду від Ужгородської міської ради поступив відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 просить ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2019 у справі №907/639/18 залишити без змін з підстав її законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зокрема, відповідач-1 посилається на те, що органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру - орган виконавчої влади, якому законом надано повноваження здійснювати державний нагляд (контроль), зокрема, за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань надання земель у користування чи в оренду.

При цьому, відповідач-1 зазначає, що пред`являючи позов, прокурор помилково виходив з того, що Держгеокадастр не наділений повноваженням звернення до суду у спірних правовідносинах, відтак, до пред`явлення позову не звернувся з відповідним повідомленням до Державної Служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, а отже, не обгрунтував наявність підстав для здійснення прокурором представництва у даній справі.

Відповідачі 2 та 3 відзивів на апеляційну скаргу не подали.

Відповідно до ч.3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду справу №907/639/18 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 апеляційну скаргу керівника Ужгородської місцевої прокуратури на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2019 у справі №907/639/18 залишено без руху та зобов`язано скаржника протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху надати (надіслати) суду: докази надіслання копії апеляційної скарги з додатками листом з описом вкладення відповідачам; докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому Законом України "Про судовий збір" порядку та розмірі; докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

12 серпня 2019 року на виконання вимог ухвали Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2019 скаржником у строк подано до суду апеляційної інстанції докази надіслання копії апеляційної скарги з додатками листом з описом вкладення відповідачам; доказ сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому Законом України "Про судовий збір" порядку та розмірі - оригінал платіжного доручення № 617 від 17.07.2019 на суму 1921,00 грн.; докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваної ухвали суду першої інстанції - копія ухвали Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2019 року із вхідним штампом на відповідній ухвалі.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Ужгородської місцевої прокуратури на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2019 у справі № 907/639/18, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 16.09.2019.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 зупинено апеляційне провадження у справі №907/639/18 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №587/430/16-ц.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 поновлено апеляційне провадження у справі №907/639/18, розгляд апеляційної скарги призначено в судовому засіданні на 04.11.2019.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04.11.2019 розгляд апеляційної скарги відкладено на 28.11.2019.

В судове засідання прибув Прокурор.

Відповідачі участі уповноважених представників в судовому засіданні повторно не забезпечили.

Відповідачі-1,3 належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, що повернулись на адресу суду.

Ухвала суду, надіслана на адресу відповідача-2 - Фізичної особи- підприємця Ломаги О.С. (відповідно до відомостей, зазначених у матеріалах справи, та у ЄДРЮОФОПГФ) повернулась на адресу суду з зазначенням причини повернення «адресат відсутній».

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Аналогічне положення викладене і у ч.12 ст. 270 ГПК України.

Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

З огляду на наведене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

Прокурор в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши прокурора, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права зазначає наступне:

Згідно з ч.3 ст.4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.3 ст.53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч.4 ст.53 ГПК України).

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію.

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

Як вбачається з матеріалів справи, керівник Ужгородської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Ужгородської міської ради та Фізичної особи- підприємця Ломаги О.С про визнання незаконним та скасування пункту 1.23 рішення Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки №1847 від 16.05.2016 за кадастровим номером :07:001:0178 площею 0,027 га.

Підставою для звернення з позовом слугувало прийняття оспорюваного рішення на сесії міської ради 09.11.2015 за відсутності кворуму ( оскільки в роботі сесії ради прийняли участь 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради), голосування за вказане рішення депутатом Булина М.М. в умовах реального конфлікту інтересів, що суперечить вимогам ЗУ «Про запобігання корупції», та порушення вимог ст.ст. 19,24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

Вказані обставини, на переконання Прокурора, свідчать про те, що право оренди на земельну ділянку набуте відповідачем-2 на підставі незаконного рішення, суперечить інтересам держави та суспільства. Отже, звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо правомірності розпорядження земельною ділянкою.

При цьому, в позовній заяві Прокурором зазначено, що з урахуванням норм Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" та Постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015, державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, тобто - Державна Служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, однак вона не наділена повноваженням звернутись до суду з позовними вимогами про скасування незаконних рішень органів місцевого самоврядування.

Отже, керівник Ужгородської місцевої прокуратури, звертаючись з позовом у даній справі, на виконання ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, та абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" у тексті позовної заяви обґрунтував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів у спірних правовідносинах, а також порушення інтересів держави, тобто обгрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави.

Суд першої інстанцій зазначив про те, що Прокурором не подано доказів відсутності у Державної Служби України з питань геодезії, картографії та кадастру повноважень на звернення з позовом до суду у даній справі.

Однак, колегія суддів зазначає, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органів Державної Служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц зазначила, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, пов`язаних з розпорядженням землею комунальної власності, є Ужгородська міська рада.

Колегія суддів, вважає такі висновки місцевого суду необгрунтованими, з огляду на наступне.

У своєму рішенні від 16.04.2009 у справі №1-9/2002 Конституційного Суду України, зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Відтак, твердження прокурора, що Ужгородська міська рада не може самостійно скасувати оскаржуване рішення, яке є актом індивідуальної дії, є цілком обгрутованими.

Окрім того, прокурором вірно зазначено, що судом першої інстанції не враховано той факт, що Ужгородська міська рада по даній справі є відповідачем, відтак поєднання позивача та відповідача в одній особі суперечило б вимогам Господарського процесуального кодексу України, зокрема принципу змагальності.

З приводу покликання суду першої інстанції та відповідача-1 на те, що прокурор перед зверненням до суду з позовом у даній справі не звернувся з відповідним повідомленням до Ужгородської міської ради та Держгеокадастру, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до абз.3,4 ч.4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Отже, процедура, передбачена абз.3,4 ч.4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту ( аналогічний висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц) .

Оскільки, підставою для звернення Прокурора з позовом у даній справі зазначено відсутність суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з захисту інтересів держави, суд апеляційної інстанції відхиляє покликання на те, що прокурор перед зверненням до суду з позовом у даній справі не звернувся з відповідним повідомленням до Ужгородської міської ради та Держгеокадастру,

З огляду на все викладене вище в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до передчасного та необгрунтованого висновку про залишення позовної заяви Ужгородської місцевої прокуратури залишено без розгляду.

Більше того, ухвалою від 08.11.2018 Господарський суд Закарпатської області відкрив провадження у справі, при цьому в описовій частині ухвали зазначив, що подана прокурором позовна заява відповідає вимогам встановленим Господарським процесуальним кодексом України. Підстави встановлені цим же кодексом для її повернення або відмови у відкритті провадження у справі відсутні.

При цьому, жодних недоліків цієї заяви в частині відсутності обґрунтування прокурором підстави для здійснення представництва інтересів держави суд першої інстанції не виявив, і позовну заяву прокурора як з цих, так і з інших підстав без руху не залишав.

Колегія суддів звертає увагу, що з моменту відкриття провадження у справі і до моменту винесення оскарженої ухвали суд першої інстанції призначив 7 підготовчих засідань: 10 грудня 2018 року, 16 січня 2018 року, 7 лютого 2019 року (розгляд не відбувся у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді), 15 березня 2019 року, 09 квітня 2019 року, 15 травня 2019 року (розгляд не відбувся у зв`язку з перебуванням судді у відрядженні),6 червня 2019 року.

Відтак, протягом періоду більше як півроку, суд першої інстанції допускав представництво прокурором інтересів держави.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2019 позовну заяву керівника Ужгородської місцевої прокуратури залишено без розгляду, при цьому, суд дійшов висновку про повернення позовної заяви без розгляду на підставі п.4 ч.5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, оскільки прокурор, звертаючись до суду із позовом в інтересах держави не обгрунтував наявності підстав для здійснення такого представництва інтересів держави в суді, а також у зв`язку з тим, що прокурором неправильно визначено позивача за вимогами про захист інтересів держави.

Відповідно до п.4 ч.5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі якщо :відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатись до суду в інтересах іншої особи.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків (ч.6 ст. 174 ГПК України).

Колегія суддів повторно звертає увагу на те, що ухвалою від 08.11.2018 Господарський суд Закарпатської області відкрив провадження у справі, жодних недоліків позовної заяви в частині відсутності обґрунтування прокурором підстави для здійснення представництва інтересів держави суд першої інстанції не виявив, і позовну заяву прокурора як з цих, так і з інших підстав без руху не залишав.

Відтак, залишення позовної заяви прокурора без розгляду на підставі п.4 ч.5 ст. 174 та керуючись при цьому п.1 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, як поданого особою, яка не має процесуальної дієздатності, судова колегії вважає необгрунтованим.

Відповідно до ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч.3 ст. 271 ГПК України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду є такою, що не відповідає нормам процесуального законодавства, в зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала місцевого господарського суду - скасуванню з направленням справи на розгляд Господарського суду Закарпатської області.

У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського суду з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл судового збору за перегляд ухвали суду в апеляційному порядку не здійснюється та повинен бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 280, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу керівника Ужгородської місцевої прокуратури задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 07.06.2019 у справі №907/639/18 скасувати.

3. Справу №907/639/18 передати на розгляд Господарському суду Закарпатської області.

4. Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

5. Порядок та строк оскарження встановлені ст. ст.288, 289 ГПК України.

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Кравчук Н.М.

Суддя Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 03.12.2019