ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" листопада 2019 р.м. Одеса Справа № 916/372/18

Господарський суд Одеської області у складі судді Степанової Л.В.

при секретарі судового засідання Ловга І.С.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Озерова О.Д. за посвідченням;

від позивача: Асташенкова О.І. за довіреністю;

від відповідача: Главацький Ю.А. адвокат;

від третьої особи: не з`явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АЛЬКОР ІНВЕСТ" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АЛЬКОР ІНВЕСТ" про витребування земельної ділянки, загальною площею 0,0811га, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, яка розташована в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, 165, кадастровий номер :39:007:0139.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.06.2018р. (суддя Петренко Н.Д.) позов Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено, витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АЛЬКОР ІНВЕСТ" на користь Одеської міської ради земельну ділянку, загальною площею 0,0811га, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, яка розташована в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, 165, кадастровий номер :39:007:0139 та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АЛЬКОР ІНВЕСТ" на користь Прокуратури Одеської області судовий збір у розмірі 114120,59грн.

18.07.2018р. на виконання рішення були видані відповідні накази.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2019р. рішення Господарського суду Одеської області від 27.06.2018р. (суддя Петренко Н.Д.) скасовано, у позові Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 29.05.2019р. рішення Господарського суду Одеської області від 27.06.2018р. та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2019р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2019р., справу №916/372/18 передано на розгляд судді Степанової Л.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.06.2019р. справу №916/372/18 прийнято до провадження суддею Степановою Л.В., ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.07.2019р. о 11:00.

В підготовчому засіданні від 23.07.2019р. було оголошено про відкладення підготовчого засідання на 20.08.2019р. о 11:40, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.07.2019р. викликано учасників справи у підготовче засідання відкладене на 20.08.2019р. о 11:40.

В підготовчому засіданні від 20.08.2019р. прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку підготовчого провадження.

В підготовчому засіданні від 20.08.2019р. було оголошено про відкладення підготовчого засідання на 10.09.2019р. о 10:10, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.08.2019р. викликано учасників справи у підготовче засідання відкладене на 10.09.2019р. о 10:10.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.08.2019р. задоволено клопотання прокурора та продовжено строк підготовчого провадження.

В підготовчому засіданні від 10.09.2019р. було оголошено перерву на 17.09.2019р. о 10:40, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.09.2019р. викликано учасників справи у підготовче засідання відкладене на 17.09.2019р. о 10:40.

В підготовчому засіданні від 17.09.2019р. було оголошено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.09.2019р. закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 10.10.2019р. о 10:00 та викликано учасників справи у судове засідання.

В судовому засіданні від 10.10.2019р. було оголошено перерву на 15.10.2019р. о 12:30, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.10.2019р. викликано учасників справи у судове засідання на 15.10.2019р. о 12:30.

В судовому засіданні від 15.10.2019р. було оголошено перерву на 05.11.2019р. о 12:30, про що зазначено у протоколі судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.10.2019р. викликано учасників справи у судове засідання на 05.11.2019р. о 12:30, однак у зв`язку із перебуванням судді Степанової Л.В. на лікарняному з 04.11.2019р. по 08.11.2019р. засідання суду не відбулося.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.11.2019р. призначено судове засідання на 28.11.2019р. о 12:20 та викликано учасників справи у судове засідання.

В судовому засіданні від 28.11.2019р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення по справі №916/372/18.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Як зазначає прокурор, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.05.2006р. по справі№2-2906/06 за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею 0,0811га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі зазначеного судового рішення 30.05.2006р. ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. 15.06.2006р. згідно договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом Іллічовою Н.А. за реєстровим номером 8059, громадянин ОСОБА_3 купив у громадянина ОСОБА_4 спірну земельну ділянку площею 0,0811га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 946017. 26.12.2006р. на підставі договору купівлі-продажу №20046 громадянка ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_5 спірну земельну ділянку площею 0,0811га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 30.03.2007 року на підставі договору №2-856 громадянка ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_6 спірну земельну ділянку площею 0,0811га, розташовану в АДРЕСА_1 та отримала державний акт серії ЯГ № 676730.

Прокурор зазначає, що ухвалою апеляційного суду Одеської області скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15.05.2006р. у справі №2-2906/06 та направлено для розгляду за територіальністю до Київського районного суду м. Одеси. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2010 по справі №2-2906/2006 позов залишено без розгляду.

Як вказує прокурор, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2011р. по справі №2-5848/ визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. та зареєстрований у реєстрі №8059; визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯГ №676730 на право власності на земельну ділянку площею - 0,0811га, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, яка розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 ; скасовано державну реєстрацію державного акту серії ЯГ №676730 на право власності на земельну ділянку шляхом виключення з Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0811га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та передано територіальній громаді в особі Одеської міської ради. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.05.2012р. року справу повернуто до суду першої інстанції у зв`язку з її неналежним оформленням та такої, що направлена до апеляційного суду всупереч нормам процесуального права. Таким чином, рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2011р. по справі №2-5848/11 набрало законної сили.

Прокурор зазначає, що згідно акту державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Кіптікова І.О. від 27.03.2013р. та постанови державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Кіптікова І.О. від 27.03.2013р. у виконавчому провадженні №37163609 про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-5848/11 від 18.03.2013р. витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0811га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та передано її територіальній громаді Одеської міської ради. Тобто з 2013р. вказана земельна ділянка повернута територіальній громаді Одеської міської ради.

Як вказує прокурор, 30.03.2017р. між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/0029/85/72449, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_7 укладено договір поруки №014/0029/85/72449-43 від 30.03.2007р. 30.03.2007р. між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної державної контори Петрушенко Т.А, за реєстровим №2-859. Предметом іпотеки відповідно до вказаного договору іпотеки є земельна ділянка, площею 0,0811га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 165, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу. 04.01.2017р. між ПАТ "ВЕКТОР БАНК", який є правонаступником ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" на підставі договору відступлення права вимоги та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, і ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ" укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ "ВЕКТОР БАНК" відступив за плату ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ" належні йому права вимоги за кредитним договором №014/0029/85/72449 від 30.03.2007р., договором поруки №014/0029/85/72449-43 від 30.03.2007р., а ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ" замінив ПАТ "ВЕКТОР БАНК" як сторону - кредитора у кредитному договорі, договорі поруки та прийняв на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором та договорами забезпечення. 04.01.2017р. між ПАТ "ВЕКТОР БАНК", який є правонаступником ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" на підставі договору відступлення права вимоги та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, та ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ" укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ" набув права вимоги та статусу іпотекодержателя за іпотечним договором від 30.03.2007р. 11.04.2017р. ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ" звернуло стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки - земельну ділянку, площею 0,0811га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 165, кадастровий №:39:007:0139. Право власності на теперішній час на земельну ділянку площею 0,0811га, яка розташована за адресою: м. Одеса АДРЕСА_1 , кадастровий №:39:007:0139 зареєстровано за ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ", що вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Прокурор зазначає, що згідно листом відділу у м. Одесі Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області від 16.01.2018 року за №101 повідомлено, що право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0811га, за кадастровим номером №:39:007:0139, розташовану за адресою: м. АДРЕСА_1 , скасовано 12.05.2012р. на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2011р. (справа № 2-5848/11).

Прокурор наполягає на тому, що власником спірної земельної ділянки, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землям комунальної власності у межах населених пунктів, та яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки власність відповідачу ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ".

Враховуючи викладене, прокурор просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АЛЬКОР ІНВЕСТ" на користь Одеської міської ради земельну ділянку, загальною площею 0,0811га, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, яка розташована в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, 165, кадастровий номер :39:007:0139.

Позивач Одеська міська рада позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що прокурором пропущений строк позовної давності про що відповідачем подано до суду відповідну заяву про застосування строку позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про прокуратуру" при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право, зокрема, звертатись до суду, з заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Пунктом першим ч.6 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження звертатись до суду з позовом (заявою, поданням).

Частиною першою ст.2 Господарського процесуального кодексу України, в якій визначено підстави порушення справ у господарському суді, відносить до таких підстав позовні заяви прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Відповідно до положень ч. 3 цієї статті прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

При цьому, згідно ч.2 ст.29 ГПК України, у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України" є захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів, зокрема, органів місцевого самоврядування.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, органи прокуратури України, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, в інтересах якої прокурор звернувся з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як встановлено судом, в якості обґрунтування подання прокурором даного позову для представництва інтересів держави в особі представницького органу територіальної громади міста - Одеської міської ради, прокурор вказує вибуття спірної земельної ділянки з власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, що, як наслідок, порушує права територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ч. 1 ст. 14 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Частиною 2 ст. 78 Земельного кодексу України, ст. 373 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 2 ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Згідно ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України - порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно до п. 12 Земельного кодексу України (чинного на момент відчуження земельної ділянки) до розмежування земель державної та комунальної власності

повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють міські ради.

Ураховуючи вказані норми, передача у власність земельних ділянок громадянам та юридичним особам належить до виключної компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад (їх сесій).

Згідно з п. "б" ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної та комунальної власності.

Усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, перебувають у комунальній власності відповідно до норм ст.83 Земельного кодексу України. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю.

При цьому орган місцевого самоврядування, який здійснює права власника земель від імені Українського народу в межах визначених територій, приймаючи рішення про надання земельної ділянки, фактично реалізує своє право власності шляхом розпорядження належним йому майном.

У свою чергу виникнення та реалізація суб`єктивного права власності громадян на землю потребує виконання певних послідовних дій. Проте такі дії пов`язані з наявністю волевиявлення суб`єктів, тобто мають вчинятись особисто відповідно до їх внутрішньої волі.

Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користуванні земельними ділянками із земель державної або комунальної власності з рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на як розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам врегульовано ст.118 Земельного кодексу України, вимогами якої визначено процедуру подачі громадянами заяви щодо вибору місця розташування земельної ділянки та розгляду, отримання дозволу, розроблення та погодження проект відведення земельної ділянки та прийняття відповідного рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Виходячи зі змісту вказаних норм, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку, іншого способу набуття права власності на земельну ділянку закон не передбачає.

Таким чином, законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки, з іншого - органу державної влади або місцево самоврядування як власника землі у формі прийняття рішення про передачу. Тож, відсутність такої волі з боку хоча б однієї із сторін порушенням чинного законодавства.

Однак матеріали справи не містять будь яких рішень Одеської міської ради про передачу спірної земельної ділянки відповідачу.

Враховуючи викладене, суд погоджується із доводами прокурора, що власником спірної земельної ділянки, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися землям комунальної власності у межах населених пунктів, та яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї ділянки власність відповідачу - ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ".

Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади право: безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, у тому числі, і земельними ділянками, що перебувають у комунальній власності.

Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України "Про місце самоврядування в України", ради представляють інтереси територіальної громади та відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" здійснюють повноваження власника майна.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодекс України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності Право власності є непорушним.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Захист порушеного права особи, що вважає себе власником майна, яке було відчужене, можливо шляхом пред`явлення віндикаційного позову до набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387,388 Цивільного кодексу України.

Таким чином, предмет "віндикаційного" позову становить вимога не володіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.).

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребуване у нього.

Тобто, витребування майна внаслідок віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, однак він набув право власності на майно добросовісно.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати.

Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 Цивільного кодексу України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише у випадках передбачених ст. 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Таким чином, наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача.

Предметом спору у даній справі є вимога прокурора про витребування у відповідача земельної ділянки загальною площею 0,0811га, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, яка розташована в м. Одесі по вул. Фонтанська дорога, 165, кадастровий номер :39:007:0139 на підставі статей 328, 330, 388 Цивільного кодексу України, з посиланням на вибуття вказаної земельної ділянки із комунальної власності поза межами волі органу, уповноваженого розпоряджатися землями комунальної власності, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2011р. по справі №2-5848 яким визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Іллічовою Н.А. та зареєстрований у реєстрі №8059; визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯГ №676730 на право власності на земельну ділянку площею - 0,0811га, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, яка розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 скасовано державну реєстрацію державного акту серії ЯГ №676730 на право власності на земельну ділянку шляхом виключення з Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0811 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та передано територіальній громаді в особі Одеської міської ради.

В силу ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням того, що у справі №2-5848 було встановлено, що спірна земельна ділянка є власністю територіальної громади міста Одеси, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника та поза його волею, суд звертає увагу на те, що під час розгляду даної справи №916/372/18 вказані обставини не встановлюються та не доводяться знову з огляду на приписи статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Тобто, при вибутті майна поза волею власника право власності не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Суд зазначає, що право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради не припинялося з втратою відповідного майна, оскільки у судовому порядку визнано, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності з порушенням вимог законодавства, тобто земельна ділянка вибула від позивача поза волею власника.

Відповідно до приписів частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Під час відчуження об`єктів комунальної власності воля територіально громади, як власника майна, оформлюється, відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рішенням органу місцевого самоврядування.

Воля територіальної громади, як власника може виражатися лише у таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Отже, здійснення відповідною радою права власності, зокрема розпорядження майном не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі в територіальної громади, як власника, на вибуття такого майна з його (власника) володіння.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності на підставі рішення суду, визнаного у подальшому незаконним, шляхом укладення правочинів особами, які відчужили їх останньому набувачу (відповідачу у справі) поза волею власника, а тому вона може бути витребувана у добросовісного набувача.

Таким чином, в результаті прийняття незаконного рішення суду щодо визнання права власності на спірну земельну ділянку, з комунальної власності територіальної громади м. Одеси, безпідставно та без волі власника, вибула земельна ділянка, загальною площею 0,0811га, яка розташована в м АДРЕСА_1 , кадастровий номер :39:007:0139, яка в даному випадку підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння на користь позивача.

Як при первісному та і при новому розгляді справи відповідач наполягав на застосуванні строків позовної давності.

Суд, розглянувши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, зазначає наступне.

За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

При цьому за вимогами статті 261 Цивільного кодексу України початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд звертає увагу, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна ділянка вибула з власності Одеської міської ради поза її волею, тому право міської ради є порушене, однак відповідачем заявлено про застосування позовної давності.

Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 29.05.2019р. по даній справі, на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування) поширюється загальна позовна давність. Подібна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018р. у справі № 362/44/17, від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16. При цьому за усталеними висновками Верховного Суду відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018р. у справі №359/2012/15-ц, від 20.11.2018 у справі №907/50/16).

Відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 316 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Як встановлено судом, земельна ділянка загальною площею 0,0811га, яка розташована в м. Одесі по вулиці Фонтанська дорога, 165, кадастровий номер :39:007:0139 вибула з комунальної власності у 2006р., однак в матеріалах справи міститься акт державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Кіптікова І.О. від 27.03.2013 року та постанову державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Кіптікова І.О. від 27.03.2013 року у виконавчому провадженні номер 37163609 про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-5848/11 від 18.03.2013 /а.с. 22-24/, якими постановлено витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0811га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та передачи її територіальній громаді Одеської міської ради.

Тобто вказану земельну ділянку було повернуто до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради у 2013р.

Повторне вибуття спірної земельної ділянки з комунальної власності відбулося у 2017р. на підставі договору від 04.01.2017р. про відступлення права вимоги за договором іпотеки за яким право на земельну ділянку перейшло до ТОВ "ФК "АЛЬКОР ІНВЕСТ" та на яку було звернено стягнення.

Суд звертає увагу на те, що прокурор звернувся з даним позовом до суду 01.03.2018р. тобто в межах строків позовної давності.

Враховуючи викладене, заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України»).

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, позовні вимоги Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АЛЬКОР ІНВЕСТ" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки загальною площею 0,0811га, яка розташована в м. Одесі по вулиці Фонтанська дорога, 165, кадастровий номер :39:007:0139, обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст.129 ГПК України судові витраті щодо сплати судового збору, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 86, 129, ст.ст. 232-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АЛЬКОР ІНВЕСТ" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки - задовольнити.

2. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АЛЬКОР ІНВЕСТ" (04116, м. Київ, вул. Шолуденко, 1-б, оф. 207, ) на користь Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська, 1, ) земельну ділянку, загальною площею 0,0811га, цільове призначення для індивідуального дачного будівництва, яка розташована в м. Одесі по вул . Фонтанська дорога, 165 , кадастровий номер :39:007:0139.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "АЛЬКОР ІНВЕСТ" /04116, м. Київ, вул. Шолуденко, 1-б, оф. 207, / на користь Прокуратури Одеської області (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, ) 114120,59грн. судового збору.

Повне рішення складено 09 грудня 2019р.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.В. Степанова