ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2019 р. Справа№ 910/7723/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2019

у справі №910/7723/19 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс»

про стягнення 130 487, 37 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» про стягнення 130 487,37 грн, з яких 94 096,47 грн пені та 36 390,90 грн штрафу, нарахування яких зумовлене порушенням відповідачем умов договору № 286/2/18/19 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби від 15.05.2018.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.08.2019 у справі №910/7723/19 позовні вимоги задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов`язання щодо поставки товару за вищевказаним договором.

Не погодившись із постановленим судом рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що місцевим господарським судом не було встановлено періоду, за який здійснено нарахування пені та штрафу у заявленому позивачем розмірі; висновок суду про те, що посилання відповідача на неможливість поставки у передбачені договором строки з підстав невідповідності тенів стандартам, обумовленим у договорі, не звільняють відповідача від відповідальності, є неправомірним.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2019 у справі №910/7723/19 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2019 у справі №910/7723/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 27.11.2019, позивачеві встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач не скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, та не надав відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив апеляційну скаргу задовольнити, представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

27.11.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 15.05.2018 між Міністерством оборони України (замовник) та ТОВ «Євро Класс» (постачальник) було укладено договір №286/2/18/19 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України), відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов`язується у 2018 році поставити Міністерству оборони України обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л): лот 2 Обладнання для їдалень (39312200-4) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л), а саме (Казан електричний для варіння їжі КВЕ-250) (далі - товар), зазначений у специфікації, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки.

Відповідно до п.1.2. договору постачальник зобов`язався поставити замовнику лот 2 Обладнання для їдалень (39312200-4) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л), а саме (Казан електричний для варіння їжі КВЕ-250) до 25.05.2018 включно - 12 штук на суму 399 900, 00 грн без ПДВ, до 20.06.2018 включно - 13 штук на суму 433 225, 00 грн. без ПДВ, а всього на суму 999 750, 00 грн. з ПДВ.

Згідно з п.5.1. договору товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами тощо. Терміни постачання обладнання визначено у рознарядці замовника, яка є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.5.2. договору місцем поставки товару є військові частини Міністерства оборони України, що зазначені у рознарядці Міністерства оборони України, яка є невід`ємною частиною цього договору, згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень. Постачальнику надається право, за попередньою письмовою згодою замовника, на дострокове постачання товар в обсягах, передбачених договором. Постачання товару одержувачу замовника постачальник зобов`язаний провести з обов`язковим виконанням передбачених вимог щодо асортименту, кількості, якості, черговості поставок у кожній окремо відвантаженій партії. Витрати щодо перевезення товару до місця приймання одержувачем замовника несе постачальник. Розвантаження товару в місці приймання здійснюється одержувачем замовника.

Згідно з п.6.3.1. договору постачальник зобов`язаний забезпечити постачання товару у строки, встановлені договором.

Згідно з п.7.3.6. договору за порушення строків виконання зобов`язання Постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості недопоставленого товару.

Відповідно до п.10.1. договору останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків до повного його завершення.

Відповідно до рознарядки Міністерства оборони України (додаток 12.1.1. до договору в редакції додаткової угоди № 1 від 05.07.2018) встановлені терміни постачання товару:

- ХНУПС (4 шт.) - до 25.05.2018 включно;

- ВІТВ НТУ «ХПІ» (4 шт.) - до 25.05.2018 включно;

- А0501 (4 шт.) - до 25.05.2018 включно;

- Інститут ВМС НУ ОМА (7 шт.) - до 20.06.2018 включно;

- ВМ Ліцей (2 шт.) - до 20.06.2018 включно;

- А0666 (4 шт.) - до 20.06.2018 включно.

Проте, всупереч вищевказаним умовам договору відповідач у строк до 20.06.2018 включно не поставив позивачеві товар - лот 2 Обладнання для їдалень (39312200-4) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л), а саме (Казан електричний для варіння їжі КВЕ-250) у кількості 13 одиниць, а саме: товар не поставлено до Інституту ВМС НУ ОМА (7 од.), до ВМ Ліцею (2 од.), до А0666 (4 од.), у зв`язку з чим позивачем на підставі п.7.3.6. договору та ст.231 Господарського кодексу України нараховано та заявлено до стягнення штраф в сумі 36390,90 грн та пеню в сумі 93576,60 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апелянта є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору, місцевий господарський суд правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічне положення містить ст. 712 ЦК України та відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Отже, укладення між позивачем та відповідачем вищевказаного договору поставки було спрямоване на отримання останнім оплати за товар та обов`язку по здійсненню його поставки.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 662 ЦК України передбачено обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця (стаття 664 ЦК України).

Однак, як свідчать матеріали справи та не спростовано відповідачем, останнім не було здійснено поставку товару у кількості 13 одиниць, зокрема, до Інституту ВМС НУ ОМА (7 од.), до ВМ Ліцею (2 од.), до А0666 (4 од.) у строк, визначений у рознарядці позивача до специфікації до договору, а саме до 20.06.2018.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

За приписами статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Разом з тим, з системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Пунктом 7.3.6. договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості недопоставленого товару.

Отже, умовами укладеного між сторонами у справі договору передбачений один із способів захисту прав та інтересів позивача у відповідності до статті 20 ГК України, а саме, застосування штрафних санкцій (пені та штрафу).

За таких обставин, враховуючи прострочення відповідачем виконання зобов`язання з поставки товару, перевіривши надані позивачем розрахунки штрафу та пені за заявлений позивачем період прострочення, з огляду на відсутність заперечень відповідача щодо їх розміру та періоду нарахування, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що такі нарахування є арифметично правильними, здійсненими з урахуванням приписів чинного законодавства та умов договору, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в сумі 36390,90 грн та пені в сумі 94096,47 грн.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи відповідача про те, що місцевим господарським судом не встановлено період, за який нараховано пеню у розмірі 0,1% та штраф у розмірі 7%, та щодо неправомірності висновку суду першої інстанції про те, що неможливість поставки товару у передбачені договором строки з підстав невідповідності тенів стандартам, обумовленим у договорі, не звільняють відповідача від відповідальності.

Як вбачається з позовної заяви, період прострочки поставки товару відповідачем склав 181 день від дати запланованої поставки (20.06.2018). Тобто позивачем визначено період прострочки не межами періоду в датах такої прострочки, а загальною кількістю днів, що відповідачем не заперечувалося.

Крім того, відповідно до листа №209 від 22.11.2018 позивач зазначив, що у виробництві казанів електричних є об`єктивні причини технічного характеру, які спричинили неможливість здійснити постачання товару у відповідності з умовами договору внаслідок усунення браку (демонтажні роботи несправних тенів) виявленого службою технічного контролю підприємства, лінію випуску казанів зупинено до моменту отримання якісних тенів від виробника для їх заміни. Також відповідач вказав, що технічні можливості виробника тенів не дозволяють виготовити їх раніше 20.12.2018.

Тобто відповідач визнав той факт, що товар неможливо було поставити у строк, встановлений договором (20.06.2018) та, зокрема, до 20.12.2018. При цьому, період з 21.06.2018 по 19.12.2018 складає 181 день, що також підтверджує правомірність визначеного позивачем періоду.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Разом з тим, згідно зіст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Аналіз положень наведеної норми дає підстави для висновку, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, Цивільний кодекс України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання.

Відповідно до частини 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Принципи добросовісності, справедливості та розумності є загальною засадою зобов`язального права та регуляторами поведінки учасників цивільно-правових відносин; вони застосовуються в усіх зобов`язальних відносинах і кожен учасник повинен їх дотримуватися.

Виходячи із цих загальних засад, має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості та обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання та умовами обороту. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.10.2018 у справі №910/22964/17, від 15.08.2018 у справі №910/11049/17.

Здійснивши системний аналіз встановлених обставин справи, врахувавши положення вищенаведених норм чинного законодавства та умов договору, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість та правомірність заявлених вимог позивача, та наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача штрафу за порушення термінів поставки товару за договором закупівлі за відсутності доказів вжиття відповідачем заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2019 у справі №910/7723/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» на рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2019 у справі №910/7723/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2019 у справі №910/7723/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7723/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 06.12.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська