РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2019Справа № 910/11897/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Ваховській К.А., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейл Лоджистік" (03150, м.Київ, ВУЛИЦЯ ДІЛОВА, будинок 5, корпус 2)

до: 1) Публічного акціонерного товариства "Азот" (18014, Черкаська обл., місто Черкаси, ВУЛИЦЯ ПЕРШОТРАВНЕВА, будинок 72),

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Транс Логістика" (01601, м.Київ, ВУЛИЦЯ МЕЧНИКОВА, будинок 2 /ЛІТЕРА А/)

про визнання договору недійсним

Представники сторін:

від позивача: Оприсняк Б.Р.,

від відповідача-1: Іванов П.О.,

від відповідача-2: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейл Лоджистік" до Публічного акціонерного товариства "Азот" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка Транс Логістика" про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 741-500 від 16.11.2018, укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір був укладений під час дії обтяження щодо рухомого майна, яке є предметом цього договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2019 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Одночасно з позовом було подано заяву про забезпечення позову, у якій заявник просить заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Ніка Транс Логістика" передавати у будь-який спосіб право власності на майно, а саме, вагони (перелік цих вагонів наведений у заяві) та тепловози: 7333, 6966, 8478, 410, 453, кран ЖД:253, Дрезина:062.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2019 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Рейл Лоджистік" про забезпечення позову відмовлено.

06.09.2019 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2019 позовну заяву прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11897/19, підготовче засідання призначено на 02.10.2019.

26.10.20019 через загальний відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив на позов та клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції в приміщенні суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2019 відмовлено Публічному акціонерному товариству "Азот" у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду у справі № 910/11897/19.

02.10.2019 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-1.

В підготовче засідання 02.10.2019 з`явилися представники позивача та відповідача-2, представник відповідача-1 не з`явився.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відкласти підготовче засідання на 28.10.2019.

09.10.2019 через загальний відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача.

10.10.2019 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2.

В підготовче засідання 28.10.2019 з`явився представник позивача, представники відповідачів-1,2 не з`явилися.

У підготовчому засіданні судом вчинено всі дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання 28.10.2019 судом постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 25.11.2019.

В судове засідання 25.11.2019 з`явилися представники позивача та відповідача-1. Відповідач-2 в судове засідання уповноваженого представника не направив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (ухвали суду від 28.10.2019) відповідачу-2.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Зважаючи на те, що відповідача-2 було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи обмеженість процесуального строку, суд уважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача-1 проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 25.11.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення 2 887 924,64 грн боргу з підстав неналежного виконання відповідачем умов договору оренди залізнодорожього рухомого складу т№ 217-421 від 25.04.2018.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 11.12.2018 у справі № 925/931/18 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейл Лоджистікс» 2 540 350,00 грн боргу зі сплати орендної плати, 282 013,65 грн пені, 24 637,92 грн 3% річних та 42 705,02 грн судового збору.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича від 31.01.2019 було відкрито виконавче провадження № 58251249 про примусове виконання наказу № 925/931/18, виданого Господарським судом Черкаської області 08.01.2019.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича від 31.01.2019 було накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно (за виключенням майна, яке не підлягає арешту до проведення його опису) в межах виконавчого провадження № 58251249.

06.02.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича винесено поставну про приєднання виконавчого провадження № 58251249 до зведеного виконавчого провадження № 57048235.

У відповідь на вимогу приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича від 24.06.2019 № 936 про надання інформації щодо відчуження боржником вантажних вагонів та підтверджуючих документів Акціонерним товариством «Українська залізниця» з-поміж іншого була надана копія договору купівлі-продажу № 741-500 від 16.11.2018 з актом прийому-передачі.

Так, з наданих документів вбачається, що 16.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніка Транс Логістика" (покупець) та Публічним акціонерним товариством "Азот" (продавець) укладено договір купівлі-продажу № 741-500 (надалі також - договір купівлі-продажу), за умовами п. 1.1 якого (в редакції додаткової угоди № 1 від 16.11.2018) продавець зобов`язався передати у власність покупцю власний рухомий склад, який іменований надалі «товар», а покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар, в кількості згідно з Додатками № 1 і № 2, які являються невід`ємною частиною договору.

16.11.2018 вказаними сторонами підписано акт прийому-передачі товару до договору, за яким продавець передав, а покупець прийняв товар згідно з переліком у кількості 928 одиниць.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, у позові Товариство з обмеженою відповідальністю "Рейл Лоджистік" зазначає, що 18.07.2018 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано запис обтяження № 16989154, відомості: арешт рухомого майна, реєстрація обтяження, 317Б109354, дата реєстрації: 18.07.2018 12:32:32, зареєстрував: Вельган Оксана Василівна, Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, Суб`єкти: Боржник: ПАТ «АЗОТ» (00203826); Обтяжувач: Відділ примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (34924330).

Також, 09.11.2017 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було зареєстровано запис обтяження № 16560847, відомості: арешт рухомого майна, реєстрація обтяження, 302Г0903Г9, дата реєстрації: 09.11.2017 17:55:08, зареєстрував: Фесенко Яна Миколаївна, Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

За твердженнями позивача, з наведеного вбачається, що на час укладення договору купівлі-продажу між відповідачем-1 та відповідачем-2 мало місце зареєстроване в державному реєстрі обтяження щодо заборони відчуження Приватним акціонерним товариством «АЗОТ» його майна.

На думку позивача, укладення відповідачем-1 договору купівлі-продажу та відчуження відповідачем-1 його майна здійснено з метою унеможливлення опису та реалізації такого майна та виконання рішень суду, які набрали законної сили, тому вказаний договір купівлі-продажу порушує права позивача.

Отже, оскільки договір між відповідачем-1-та відповідачем-2 був укладений під час дії публічного обтяження за № 16989154, № 16560847 щодо рухомого майна, яке зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, тому такий договір купівлі-продажу суперечить загальним засадам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним в судовому порядку з огляду на ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-1 зазначає, що залізничні вагони, які є предметом оскаржуваного договору не входили до переліку майна, на яке було накладено арешт, а тому обтяження, на які посилається позивач не мали жодного відношення до вказаних залізничних вагонів. Отже, правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу № 741-500 від 16.11.2018 немає. Крім того, рішення Господарського суду Черкаської області у справі № 925/931/18 було винесено 11.12.2018, тобто майже через один місяць після укладення оскаржуваного договору.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач-2 зазначає, на дату укладення оскаржуваного договору не існувало жодного обмеження, яке б забороняло відповідачу-1 відчужувати вказані залізничні вагони, які належали останньому на праві приватної власності, а відповідачу-2 - приймати у власність залізничні вагони та оплачувати їх вартість. Так, договір купівлі-продажу № 741-500 від 16.11.2018 було укладено із додержанням сторонами усіх вимог діючого законодавства України щодо дійсності правочину, був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, жодних обтяжень та/або арештів та/або заборон відчуження на товар не існувало станом на дату укладення договору, отже права і законні інтереси позивача не було порушено.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Як встановлено у ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

Відповідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статі 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може містити будь-які умови, узгоджені сторонами на власний розсуд. Наявність таких умов не є підставою для визнання укладеного договору недійсним, якщо вони не суперечать нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, саме позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними.

Як вже встановлено судом, 16.11.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ніка Транс Логістика" (покупець) та Публічним акціонерним товариством "Азот" (продавець) укладено договір купівлі-продажу № 741-500, за умовами п. 1.1 якого (в редакції додаткової угоди № 1 від 16.11.2018) продавець зобов`язався передати у власність покупцю власний рухомий склад, який іменований надалі «товар», а покупець зобов`язався прийняти та оплатити товар, в кількості згідно з Додатками № 1 і № 2, які являються невід`ємною частиною договору.

16.11.2018 вказаними сторонами підписано акт прийому-передачі товару до договору, за яким продавець передав, а покупець прийняв товар згідно з переліком у кількості 928 одиниць.

Як вбачається з відомостей, наданих відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відповідачу-1 листом № 2.1-22/8003 від 16.09.2019:

- обтяження № 16560847, що зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 09.11.2017 було зареєстровано на підставі постанови заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Фесенко Я.М. від 08.11.2017 № 54956538, винесеною в рамках зведеного виконавчого провадження АСВП № 55037853;

- обтяження № 16989154, що зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 18.07.2018 було зареєстровано на підставі постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. від 17.07.2018 № 54239464, винесеною в рамках зведеного виконавчого провадження АСВП № 55037853.

За наслідками дослідження вказаних документів, суд встановив, що постановою державного виконавця від 08.11.2017 № 54956538 накладено арешт на транспортні засоби (згідно з переліком), а постановою від 17.07.2018 № 54239464 накладено арешт на корпоративні права ПАТ «Азот» в дочірніх підприємствах. При цьому, у жодній з постанов серед арештованого майна не значиться товар, який є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу.

Отже, твердження позивача щодо незаконності договору купівлі продажу № 741-500 від 16.11.2018 не відповідають дійсності, оскільки дія публічних обтяжень за № 16989154, № 16560847 не поширювалася на майно, яке відповідачем-1 було відчужено відповідачу-2.

Окрім того, за змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Матеріалами справи підтверджується, що сторонами спірного договору купівлі-продажу є Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніка Транс Логістика" та Публічне акціонерне товариство "Азот", тоді як з позовом про визнання недійсним цього договору звернулася інша особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Рейл Лоджистік".

Суд уважає необхідним зазначити про те, що відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Як роз`яснив Конституційний Суд України своїм рішенням від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

У рішенні Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес позивача (у даному випадку стосовно визнання недійсним додаткового договору) має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого дано в резолютивній частині вказаного рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 910/15567/17.

Отже, саме на Товариство з обмеженою відповідальністю "Рейл Лоджистік" як позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, виходячи з наведених позивачем аргументів та наданих ним доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем відповідно до вимог господарського процесуального законодавства факту порушення його права або охоронюваного законом інтересу при вчиненні оспорюваного правочину, а саме, при укладенні відповідачами договору купівлі-продажу № 741-500 від 16.11.2018, з огляду на таке.

Так, наявність заборгованості відповідача-1 перед позивачем була підтверджена рішенням Господарського суду Черкаської області лише 11.12.2018, яке набрало законної сили 02.01.2019, а прийнято до примусового виконання 31.01.2019, в той час, як оспорюваний договір було укладено сторонами ще 16.11.2019, тобто, майже за місяць до винесення судового рішення про стягнення.

Отже, однозначно стверджувати про те, що відповідачі уклали договір саме з метою невиконання вказаного судового рішення, яке ще не було навіть прийняте, у суду немає правових підстав. Натомість, такі твердження позивача за браком відповідних доказів мають лише характер його власних припущень.

Поряд з викладеним, суд звертає особливу увагу на те, що позивач у відповіді на відзив відповідача-2, а також в усному порядку в судовому засіданні 27.11.2019, більше не посилався на вказані у позові обставини дії публічного обтяження за № 16989154, № 16560847 щодо рухомого майна, яке є предметом спірного договору, однак, посилався на нову обставину в обґрунтування позовних вимог, про яку у позові не зазначав, а саме, що, виходячи з витягу № 62311751 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 03.10.2019, станом на 16.11.2018 (дату укладення спірного договору) було наявне обтяження рухомого майна, запис № 14645040 від 20.11.2014, зареєстрований реєстратором Цілепою Євгеном Миколайовичем, ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 45272721, виданий 19.11.2014, видавник: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, Селезньов М.О., на усе рухоме майно, тип реєстрації: поточна. Тобто, під час укладення договору діяло публічне обтяження за № 146645040 щодо усього майна відповідача-1, тому спірний договір суперечить законодавству.

Водночас, суд зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

За приписами ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо зі зміною предмета або підстав позову або поданням зустрічного позову змінилися обставини, що підлягають доказуванню, суд залежно від таких обставин встановлює строк подання додаткових доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Однак, суд зазначає, що, посилаючись на нові обставини, позивач фактично змінив підстави позовних вимог без подання відповідної заяви про зміну підстав позову в порядку ст. 46 ГПК України, на підтвердження яких подав новий доказ - витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна станом на 03.10.2019.

З огляду на викладене, оскільки заяви про зміну підстав позову в порядку ст. 46 ГПК України в ході підготовчого провадження позивач не надав, а доказ поданий ним поза встановленим строком без обґрунтування неможливості його вчасного подання, вказана позивачем нова обставина (щодо дії публічного обтяження № 14645040) в межах цієї справи судом не оцінюється, а доказ до розгляду не приймається.

Разом з тим, суд уважає необхідним зазначити, що в будь-якому випадку наявність будь-яких інших обтяжень, накладених на товар за договором купівлі-продажу № 741-500 до його укладення, у цій справі не спростовує висновків суду щодо відсутності порушеного права позивача при вчиненні вказаного правочину, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його права чи інтересу відповідачами на момент звернення до господарського суду та відповідно необхідність його відновлення, а також, окрім того, не доведено порушення вимог чинного законодавства при укладенні оспорюваного договору, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 02.12.2019

Суддя Т. Ю. Трофименко