ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1663/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Стасюка Сергія Олександровича

на рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2019, прийняте суддею Погребною К.Ф., м. Одеса, повний текст складено 27.08.2019,

у справі №916/1663/19

за позовом: Фізичної особи-підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни

до відповідача: Стасюка Сергія Олександровича

про стягнення 26 300 грн

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 р. Фізична особа-підприємець Якубенко Олена В`ячеславівна звернулася з позовом до Стасюка Сергія Олександровича , в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 26300 грн в якості повернення авансу за договором про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку від 25.12.2016, укладеним між Стасюком Сергієм Олександровичем та Якубенко Оленою В`ячеславівною .

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку б/н від 25.12.2016.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 18.06.2019 відкрито провадження у справі №916/1663/19.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.08.2019 у справі №916/1663/19 (суддя Погребна К.Ф.) позов задоволено повністю; стягнуто зі Стасюка Сергія Олександровича на користь Фізичної особи-підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни грошові кошти в розмірі 26300 грн в якості авансу за договором про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку від 25.12.2016, укладеним між Стасюком Сергієм Олександровичем та Якубенко Оленою В`ячеславівною , та судовий збір в сумі 1921 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на те, що договір про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку б/н від 25.12.2016 не є попереднім договором у розумінні статті 635 Цивільного кодексу України, а передана позивачем відповідачу грошова сума у розмірі 1000 доларів США є авансом, відтак, з огляду на неукладення між сторонами договору купівлі-продажу МАФу, вимоги Фізичної особи-підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни про повернення сплаченого нею авансу є обґрунтованими.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Стасюк Сергій Олександрович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2019 у справі №916/1663/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задовольнити частково, а саме: стягнути зі Стасюка Сергія Олександровича на користь Фізичної особи-підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни грошові кошти в розмірі 13150 грн, що становить 50% від суми, яка була сплачена за договором про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку від 25.12.2016, укладеним між Стасюком Сергієм Олександровичем та Якубенко Оленою В`ячеславівною .

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що грошова сума у розмірі 1000 доларів США, сплачена позивачем на користь відповідача на виконання договору про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку б/н від 25.12.2016, є саме завдатком, а не авансом, при цьому, беручи до уваги узгоджені сторонами умови вказаного договору, 50% сплаченої суми повинно залишитись у відповідача в якості неустойки.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Станом на 01.01.2019 прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі становив 1921 грн (стаття 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік").

Враховуючи викладене та з огляду на ціну позову у даній справі (26300 грн), перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою Стасюка Сергія Олександровича ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.09.2019 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, цією ухвалою позивачу надано строк до 08.10.2019 для подання відзиву на апеляційну скаргу.

З порушенням встановленого апеляційним господарським судом строку та без клопотання про його поновлення або продовження 22.11.2019 до суду апеляційної інстанції від Фізичної особи-підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни надійшов відзив на апеляційну скаргу б/н від 19.11.2019 (вх.№3502/19/Д2 від 22.11.2019), в якому остання зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на те, що відзив на апеляційну скаргу б/н від 19.11.2019 (вх.№3502/19/Д2 від 22.11.2019) Фізичною особою-підприємцем Якубенко Оленою В`ячеславівною подано поза межами строків, визначених апеляційним господарським судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, а також те, що позивач не порушує питання про поновлення або продовження вказаного процесуального строку, зазначений відзив колегією суддів до уваги не приймається.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду у визначеному складі суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 17.11.2016 Фізичною особою-підприємцем Стасюком Сергієм Олександровичем було оформлено паспорт прив`язки існуючої стаціонарної тимчасової споруди - кіоску за адресою: м . Одеса, вул. Ак . Корольова, 16 (загальна площа твердого покриття - 9 кв.м). Вказаний паспорт прив`язки виданий Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради за реєстраційним №01-08/589, строк дії паспорту - до 07.11.2017.

25.12.2016 між Стасюком Сергієм Олександровичем ("Продавець") та Якубенко Оленою В`ячеславівною ("Покупець") укладено договір про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку (далі - договір б/н від 25.12.2016), відповідно до розділу 1 якого Продавець має намір продати, а Покупець має намір купити МАФ (малу архітектурну форму), розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 16 (зупинковий комплекс), за суму в розмірі 6000 доларів США (еквівалент у розмірі 180000 грн) до 30.07.2017. Об`єкт є власністю Продавця, останній має всі належні документи на цей об`єкт.

Згідно з пунктом 2.1 договору б/н від 25.12.2016 Покупець зобов`язаний в строк до 30.07.2017 сплатити всю суму у розмірі 6000 доларів США частинами, а саме: 25.12.2016 - аванс в розмірі 200 доларів США; з 01.02.2017 по 30.02.2017 - 800 доларів США; з 01.03.2017 по 30.03.2017 - 1000 доларів США; з 01.04.2017 по 30.04.2017 - 1000 доларів США; з 01.05.2017 по 30.05.2017 - 1000 доларів США; з 01.06.2017 по 30.06.2017 - 1000 доларів США; з 01.07.2017 по 30.07.2017 - 1000 доларів США. Всі розрахунки здійснюються в гривні за курсом НБУ на момент оплати.

За умовами пункту 2.2 договору б/н від 25.12.2016 у разі розірвання Покупцем даного договору, сплачена до розірвання договору сума повертається Продавцем у розмірі 50% протягом 3-х робочих днів з моменту розірвання договору, а 50% залишається у Продавця в якості неустойки.

В силу пункту 3.2 договору б/н від 25.12.2016 Продавець зобов`язаний укласти основний договір купівлі-продажу МАФу з Покупцем після отримання всієї суми грошових коштів та передати всі відповідні документи, які підтверджують право власності на об`єкт.

Під час підписання договору б/н від 25.12.2016 на виконання пункту 2.1 останнього позивачем було сплачено на користь відповідача аванс у розмірі 200 доларів США, про що свідчить відповідна розписка Стасюка Сергія Олександровича у вказаному договорі.

В подальшому 02.02.2017 позивачем в рахунок оплати за договором б/н від 25.12.2016 було передано Стасюку Сергію Олександровичу 800 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою відповідача б/н від 02.02.2017.

Позивач зазначає, що у листопаді 2017 року МАФ (малу архітектурну форму), розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 16 (зупинковий комплекс), було демонтовано посадовими особами органу місцевого самоврядування. Докази демонтажу зазначеної тимчасової споруди у матеріалах справи відсутні, проте вказана обставина сторонами визнається та не оспорюється.

Крім того, сторонами також визнається, що основний договір купівлі-продажу МАФу, укладення якого було передбачене договором б/н від 25.12.2016, між позивачем та відповідачем не підписано.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 19.06.2019 державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Татарчук Іриною Юріївною 28.03.2018 до зазначеного реєстру було внесено реєстраційний запис №5091575 про припинення підприємницької діяльності Фізичною особою-підприємцем Стасюком Сергієм Олександровичем .

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 26300 грн авансу за договором б/н від 25.12.2016.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір б/н від 25.12.2016 не є попереднім договором у розумінні статті 635 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу МАФу між сторонами укладений не був, а лише була досягнута домовленість про наявність намірів щодо укладення такого договору, відтак передана позивачем відповідачу грошова сума у розмірі 1000 доларів США є авансом, тому позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

З огляду на предмет спору та доводи сторін, зазначені останніми на підтвердження своїх вимог та заперечень, колегія суддів вважає за необхідне спочатку дослідити правову природу укладеного між Стасюком Сергієм Олександровичем та Якубенко Оленою В`ячеславівною договору б/н від 25.12.2016 та встановити, чи є вказаний правочин попереднім договором у розумінні приписів закону або ж останній є лише угодою про наміри.

Частиною п`ятою статті 182 Господарського кодексу України унормовано, що відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

В силу частини першої статті 182 Господарського кодексу України за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (частина четверта статті 635 Цивільного кодексу України).

У частині шостій статті 182 Господарського кодексу України визначено, що угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.

Отже, стаття 635 Цивільного кодексу України та стаття 182 Господарського кодексу України розрізняють два самостійних поняття - попередній договір і угода сторін про наміри (протокол про наміри, меморандум тощо).

При укладенні попереднього договору необхідно погодження всіх його істотних умов, до яких належать всі істотні умови основного договору, оскільки відсутність хоча б однієї з істотних умов майбутнього договору виключає можливість кваліфікувати відносини між сторонами як договірні. Угоди про наміри, протоколи про наміри, меморандуми тощо не є договорами і не породжують зобов`язання укласти в майбутньому основний договір. Таким чином, різниця між попереднім договором та угодою сторін про наміри полягає в тому, що угода про наміри, на відміну від попереднього договору, фактично не породжує для сторін ніяких правових наслідків.

Як зазначалося вище, 25.12.2016 між Стасюком Сергієм Олександровичем ("Продавець") та Якубенко Оленою В`ячеславівною ("Покупець") укладено договір про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку, відповідно до розділу 1 якого Продавець має намір продати, а Покупець має намір купити МАФ (малу архітектурну форму), розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 16 (зупинковий комплекс), за суму в розмірі 6000 доларів США (еквівалент у розмірі 180000 грн) до 30.07.2017.

Дослідивши зміст договору б/н від 25.12.2016, колегія суддів вбачає, що останній не містить жодних посилань на те, що він є саме попереднім договором, тому, з огляду на відсутність волевиявлення сторін щодо надання вказаній угоді сили попереднього договору, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір б/н від 25.12.2016 не є попереднім договором у розумінні приписів статті 635 Цивільного кодексу України, а фактично за своєю правовою природою втілює угоду про наміри.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції зазначає про необхідність дослідження правової природи грошових коштів, сплачених позивачем на користь відповідача на виконання договору б/н від 25.12.2016.

Згідно з пунктом 2.1 договору б/н від 25.12.2016 Покупець зобов`язаний в строк до 30.07.2017 сплатити всю суму у розмірі 6000 доларів США частинами, а саме: 25.12.2016 - аванс в розмірі 200 доларів США; з 01.02.2017 по 30.02.2017 - 800 доларів США; з 01.03.2017 по 30.03.2017 - 1000 доларів США; з 01.04.2017 по 30.04.2017 - 1000 доларів США; з 01.05.2017 по 30.05.2017 - 1000 доларів США; з 01.06.2017 по 30.06.2017 - 1000 доларів США; з 01.07.2017 по 30.07.2017 - 1000 доларів США. Всі розрахунки здійснюються в гривні за курсом НБУ на момент оплати.

Місцевим господарським судом встановлено, що під час підписання договору б/н від 25.12.2016 на виконання пункту 2.1 останнього позивачем було сплачено на користь відповідача кошти у розмірі 200 доларів США, про що свідчить відповідна розписка Стасюка Сергія Олександровича у вказаному договорі. В подальшому 02.02.2017 позивачем в рахунок оплати за договором б/н від 25.12.2016 було передано Стасюку Сергію Олександровичу 800 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою відповідача б/н від 02.02.2017.

Отже, всього на виконання договору б/н від 25.12.2016 Фізичною особою-підприємцем Якубенко Оленою В`ячеславівною було сплачену відповідачу 1000 доларів США, що на момент звернення до суду з даним позовом за курсом НБУ становило 26300 грн.

Факт отримання від позивача вищезазначеної суми грошових коштів в рахунок сплати за договором б/н від 25.12.2016 відповідачем визнається та не оспорюється.

При цьому колегія суддів зауважує, що укладений між сторонами договір б/н від 25.12.2016 має назву "Договір про намір купівлі-продажу МАФу та передачі завдатку", між тим у пункті 2.1 вказаного договору сторони узгодили сплату авансу.

З огляду на викладене, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи необхідно виявити справжню правову природу переданих відповідачу грошових коштів, незалежно від найменування укладеного договору, яким передбачено сплату таких коштів.

За умовами частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Функція завдатку полягає, насамперед, в забезпеченні виконання зобов`язання. Завдаток не може існувати поза зобов`язанням, тому правила частини другої статті 571 Цивільного кодексу України про повернення завдатку та додаткової сплати суми у розмірі завдатку або його вартості застосовується лише тоді, коли між сторонами укладений договір, однак він не виконується з вини однієї із сторін.

Водночас авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а сплачується боржником у момент настання обов`язку платити та виконує функцію попередньої оплати. Отже, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Саме таку правову позицію викладено Верховним Судом в постанові від 07.02.2018 у справі №910/10931/17.

Якщо особи бажають, щоб передоплата за договором здійснювалася у формі завдатку, останнім необхідно дотримуватися наступних вимог законодавства:

-сторони мають прямо зазначити у договорі, що кошти, які сплачуються покупцем у рахунок майбутніх платежів, є завдатком;

-договір, який містить положення про завдаток має обов`язково укладатися у письмовій формі, при чому такі положення можуть бути включені до основного договору (договору купівлі-продажу), або сторони можуть укласти окремий письмовий договір (договір про завдаток);

-між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів покупцем та передання майна продавцем), тому договір про наміри або попередній договір (договір відповідно до якого сторони зобов`язуються укласти основний договір у майбутньому) не може містити положень про завдаток.

Таким чином, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності самого зобов`язання. Якщо договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, натомість останні лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.

Зазначений висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 13.02.2013 у справі №6-176цс12.

Колегія суддів зауважує, що жодних посилань на той факт, що позивач повинен сплатити на користь відповідача завдаток, договір б/н від 25.12.2016 не містить, посилання на завдаток наявні лише в самій назві договору, між тим зміст зазначеного договору, зокрема, пункт 2.1 останнього, однозначно свідчить про те, що позивачем сплачується саме аванс, а не завдаток.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що договір купівлі-продажу МАФу (малої архітектурної форми), розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 16 (зупинковий комплекс), який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами укладений не був, у той час як останні лише дійшли згоди щодо намірів укласти такий договір в майбутньому, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 1000 доларів США є авансом, відтак позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Якубенко Олени В`ячеславівни про стягнення зі Стасюка Сергія Олександровича вказаної суми авансового платежу у гривневому еквіваленті є обґрунтованими.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що узгоджені сторонами умови договору б/н від 25.12.2016 надають відповідачу право залишити собі 50% сплаченої позивачем суми в якості неустойки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За умовами пункту 2.2 договору б/н від 25.12.2016 у разі розірвання Покупцем даного договору, сплачена до розірвання договору сума повертається Продавцем у розмірі 50% протягом 3-х робочих днів з моменту розірвання договору, а 50% залишається у Продавця в якості неустойки.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бочаров проти України" наголошує на тому, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Скаржником до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження того, що позивачем було розірвано укладений між сторонами договір б/н від 25.12.2016, при цьому в силу приписів закону одностороння відмова від виконання зобов`язання не зумовлює автоматичне розірвання відповідного договору, на підставі якого таке зобов`язання виникло.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, не зважаючи на припинення підприємницької діяльності Стасюка Сергія Олександровича , спір у даній справі є підсудним господарському суду, оскільки, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18, у випадку зареєстрованого у встановленому порядку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця її господарські зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, тому відповідні спори підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (пункт 58 рішення Європейського суду з прав людини рішення у справі "Серявін та інші проти України").

Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 19.08.2019 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Стасюка Сергія Олександровича залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 19.08.2019 у справі №916/1663/19 - без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Стасюка Сергія Олександровича .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 25.11.2019.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя Л.В. Поліщук