РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.11.2019Справа № 910/11256/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Баранова Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оржицький молокозавод" (37740, Полтавська обл., Оржицький район, с. Заріг, вул. Миру, буд.24; ідентифікаційний код 39418096)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем" (02091, м. Київ, вул. Харківське Шосе, буд.170; ідентифікаційний код 31571898)

про стягнення 71 298, 10 грн,

без повідомлення (виклику) представників сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариства з обмеженою відповідальністю "Оржицький молокозавод" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем", в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 71 298, 10 грн., яка складається з основного боргу - 50 000, 00 грн, інфляційних втрат - 3 763, 73 грн., 3 % річних - 970, 00 грн, пені - 11 564, 37 грн. та штрафу - 5 000, 00 грн. та яка утворилася внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору поставки продукції № 95 від 18.06.2018 в частині оплати за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2019 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Оржицький молокозавод" залишено без руху, позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків шляхом подання до суду обґрунтованого розрахунку суми основного боргу в розмірі 50 000, 00 грн із зазначенням відповідних накладних за якими у відповідача існує заборгованість.

09.09.2019 до Господарського суду міста Києва від 27.08.2019 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Оржицький молокозавод" надійшла заява на усунення недоліків, в якій зазначено обґрунтований розрахунок суми основного боргу в розмірі 50 000, 00 грн із зазначенням відповідних накладних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2019 позовну заяву прийнято судом до розгляду, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд вказує, що ухвала суду від 13.09.2019, якою відповідачу встановлювався п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву на позовну заяву направлялася поштовим повідомленням № 080 на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 02091, м. Київ, вул. Харківське Шосе, буд.170.

Однак, 21.10.2019 на адресу суду повернувся конверт (поштове повідомлення № 080) із ухвалою суду від 13.09.2019 із зазначенням причин повернення: "закінчення терміну зберігання".

Місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стаття 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

Приписами ст. 10 зазначеного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відповідно до ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Приписами ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є:

1) день вручення судового рішення під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач повідомлявся про відкриття та розгляд справи № 910/11256/19 за правилами спрощеного провадження - належним чином та враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5, 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Розглянувши подані до суду матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

18.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оржицький молокозавод" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тандем" (покупець) було укладено договір поставки продукції № 95, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець - прийняти й оплатити товар (молочну продукцію, товар) у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.1. договору асортимент та ціна товару, що поставляється, визначаються на підставі специфікації постачальника, погодженої покупцем, яка є невід`ємною частиною даного договору, а також супровідною документацією (видатковою та товарно-транспортною накладною).

Поставка товарів здійснюється постачальником окремими партіями в межах наявного в нього асортименту протягом строку дії договору відповідно до попереднього замовлення покупця, з направленого не пізніше ніж за 2-і доби до дати поставки в електронному вигляді, телефонними або факсимільним зв`язком (п. 4.1. договору).

Пунктом 4.5. договору моментом здійснення поставки товарів постачальнику є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).

Відповідно до п. 5.1. договору покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у замовленні та товаросупроводжувальній документації, на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України.

Розрахунки за поставлений постачальником товар здійснюватиметься протягом 21 календарних днів з моменту поставки товару, або у інший строк, з обов`язковим його письмовим погодженням між сторонами (п. 5.2. договору).

Згідно з п. 7.2. договору за несвоєчасну оплату за даним договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє покупця від сплати основної суми заборгованості.

Пунктом 7.3. договору встановлено, що крім пені, передбаченої п. 7.2. договору у випадку несвоєчасної оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 5 % від вартості неоплаченого товару, а у випадку повторного порушення - штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченого товару, за кожен календарний день такого прострочення.

Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2018 року.

Позивач в обґрунтування свої позовних вимог зазначає, що ним на виконання умов договору здійснювалася своєчасна та в повному обсязі поставка товарів згідно наданих ним видаткових та транспортних накладних.

Однак, після проведення звірки взаємних розрахунків, позивачем було встановлено, що наразі у відповідача є заборгованість з оплати за фактично поставлений йому товар в розмірі 50 000,00 грн.

Крім того, позивач зазначає, що з метою досудового врегулювання спору ним неодноразово надсилалися листи-вимоги на адресу відповідача про погашення заборгованості, однак відповіді на вказані вимоги від відповідача не надходило.

Відповідно ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 95 від 18.06.2018 суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Відповідно до п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем було здійснено поставку товару згідно наступних видаткових накладних (та відповідних товарно-транспортних накладних): № 44383 від 02.08.2018 на суму 2055, 05 грн; № 44634 від 03.08.2018 на суму 3470, 16 грн.; № 45154 від 06.08.2018 на суму 1 519, 80 грн.; № 45654 від 08.08.2018 на суму 1653, 96 грн.; № 48112 від 20.08.2018 на суму 532, 08 грн.; № 48630 від 22.08.2018 на суму 1152,71 грн.; № 48850 від 23.08.2018 на суму 350, 64 грн.; № 49716 від 28.08.2018 на суму 2311, 38 грн.; № 50492 від 31.08.2018 на суму 772, 08 грн.; № 50674 від 01.09.2018 на суму 1659, 36 грн.; № 50915 від 03.09.2018 на суму 4380, 06 грн.; № 51863 від 06.09.2018 на суму 5522, 52 грн.; № 52191 від 07.09.2018 на суму 620, 64 грн.; № 52727 від 10.09.2018 на суму 3397, 80 грн.; № 52988 від 11.09.2018 на суму 2952, 90 грн.; № 53281 від 12.09.2018 на суму 967, 32 грн.; № 53554 від 13.09.2018 на суму 1915,20 грн.; № 53851 від 14.09.2018 на суму 2207, 76 грн.; № 54024 від 15.09.2018 на суму 2221, 80 грн.; № 54428 від 17.09.2018 на суму 3968, 04 грн.; № 55519 від 21.09.2018 на суму 2824, 50 грн; № 58445 від 04.10.2018 на суму 3813,60 грн.

Суд вказує, що означені вище видаткові накладні та відповідні товарно-транспортні накладні, які наявні в матеріалах справи, підписані уповноваженими представниками сторін, що в свою чергу підтверджує факт належної поставки товару позивачем на загальну суму 50 269, 36 грн та відповідне прийняття такого товару відповідачем (без зауважень), що в свою чергу підтверджує факт виникнення у відповідача обов`язку здійснити оплату за отриманий товар згідно п. 5.2. договору.

При тому, позивач зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Тандем" за поставку продукції згідно видаткової накладної № 44383 від 02.08.2018 на суму 2 055, 05 грн, було здійснено часткову оплату в сумі 269, 36 грн. Відтак, за видатковою накладною № 44383 від 02.08.2018 заборгованість становить 1 785, 69 грн.

Таким чином, як про це вказує позивач та чого у свою чергу не спростовано відповідачем, за останнім з врахуванням частково здійсненої оплати (за видатковою накладною № 44383 від 02.08.2018 на суму 269, 36 грн) рахується заборгованість за отриманий ним товар в розмірі 50 000, 00 грн.

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1 та 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Так, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладені вище обставини, докази, які були надані позивачем до суду та те, що відповідачем не було спростовано позовні вимоги, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено положення ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України та п. 5.2. договору № 95 від 18.06.2018 щодо здійснення розрахунків. У зв`язку з чим, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 50 000, 00 грн підлягає задоволенню.

З огляду на те, що відповідачем було порушено господарське зобов`язання за договором поставки продукції № 95 від 18.06.201 в частині здійснення оплат за отриманий ним товар, позивачем було здійснено нарахування інфляційних втрат в розмірі 3 763,73 грн, 3 % річних в розмірі 970, 00 грн, пені в розмірі 11 564,37 грн та штраф в розмірі 5 000,00 грн.

Суд вказує, що як вбачається із розрахунку інфляційних втрат, пені, 3 % річних та штрафу позивачем здійснюються такі нарахування на існуючу суму заборгованості в розмірі 50 000, 00 грн за період з 26.10.2018 по 19.06.2019.

При тому початок нарахування обґрунтовується позивачем тим, що остання поставка товару за видатковою накладною № 58445 від 04.10.2018 була здійснена 04.10.2018, а враховуючи п.5.2. договору, яким закріплено 21 календарний день на здійснення розрахунків за поставлений товар, то відповідно кінцевою датою оплати за останню поставку є дата 25.10.2018, а відповідно датою початку здійснення нарахувань є дата 26.10.2018.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України закріплено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 7.2. договору за несвоєчасну оплату за даним договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє покупця від сплати основної суми заборгованості.

Пунктом 7.3. договору встановлено, що крім пені, передбаченої п. 7.2. договору у випадку несвоєчасної оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 5 % від вартості неоплаченого товару, а у випадку повторного порушення - штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченого товару, за кожен календарний день такого прострочення.

Суд, здійснив перерахунок пені та штрафу, який було нараховано позивачем за неодноразове порушення зобов`язання щодо оплати за товар за кількома накладними, вважає за доцільне зазначити, що сума штрафу в розмірі 5 000, 00 грн є обґрунтованою та такою, що відповідає вимогам договору та не суперечить вимогам чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги позивача щодо стягнення пені в розмірі 11 564, 37 грн за період з 26.10.2018 по 19.06.2019, то суд за зазначає, що позивачем в даному випадку порушено шести місячний термін для нарахування пені як це передбачено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а тому на думку суму обґрунтованою сумою пені, яка підлягає стягненню з відповідача є сума в розмірі 9 024, 66 грн, яка нарахована на суму заборгованості - 50 000, 00 грн за період з 26.10.2018 по 26.04.2019.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд зазначає, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми 3 % річних в розмірі 970, 00 грн, суд дійшов висновку, що останній не суперечить вимогам чинного законодавства, а відтак підлягає задоволенню.

Щодо нарахувань позивачем інфляційних втрат, суд зазначає, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Відтак враховуючи викладене вище, з огляду на те, що суд не може виходити за межі позовних вимог та враховуючи наданий позивачем розрахунок, суд здійснивши перерахунок суми інфляційних втрат за повні місяці вважає, що стягненню підлягає сума інфляційних втрат нарахована на суму заборгованості - 50 000, 00 грн за період з 01.11.2018 по 31.05.2019 в розмірі 3 235,08 грн, а відтак вимога позивача в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Оржицький молокозавод" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тандем" (02091, м. Київ, вул. Харківське Шосе, буд.170; ідентифікаційний код 31571898) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оржицький молокозавод" (37740, Полтавська обл., Оржицький район, с. Заріг, вул. Миру, буд.24; ідентифікаційний код 39418096) заборгованість в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп, інфляційні втрати в розмірі 3 235 (три тисячі двісті тридцять п`ять) грн 08 коп., 3 % річних в розмірі 970 (дев`ятсот сімдесят) грн 00 коп., пеню в розмірі 9 024 (дев`ять тисяч двадцять чотири) грн 66 коп., штраф в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збіру в розмірі 1 838 (одна тисяча вісімсот тридцять вісім) грн 32 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 18.11.2019

Суддя Д.О. Баранов