ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2019 р. Справа№ 910/7166/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Коробенка Г.П.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представника позивача відповідно до протоколу судового засідання від 20.11.2019.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.08.2019 (повний текст складено 21.08.2019)

у справі №910/7166/19 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

до 1) Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

2) Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

про стягнення 268 886,64 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про стягнення 268 886,64 грн., з яких 208 499,35 грн. інфляційних втрат та 60 387,29 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням зобов`язання з оплати заборгованості, яка була встановлена та стягнута рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/2575/17.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 208 385,86 грн. інфляційних втрат, 60 387,29 грн. 3% річних. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 2015,80 грн. витрат зі сплати судового збору.

Стягнуто з Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 2015,80 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Міністерство юстиції України звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №910/7166/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, і є таким, що порушує законні права та інтереси скаржника. Зазначаючи при цьому, що абзацом другим підпункту 1 пункту 9 розділу 6 «Прикінцеві та перехідні положення» бюджетного кодексу України встановлено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень. Суд першої інстанції не дослідив це та прийняв помилкове рішення в частині застосування ст. 625 ЦК України.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2019, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Куксова В.В., суддів Яковлєва М.Л., Коробенко Г.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 в клопотанні Міністерства юстиції України про відстрочення сплати судового збору відмовлено. Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №910/7166/19 - залишено без руху, надано скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

16.10.2019 від скаржника через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додане платіжне доручення №448 від 10.09.2019 про сплату судового збору в сумі 6047,40 грн., докази на підтвердження надсилання копії апеляційної скарги відповідачу-2.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 задоволено клопотання Міністерства юстиції України про поновлення строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №910/7166/19.

Відновлено Міністерству юстиції України строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №910/7166/19.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №910/7166/19. Призначити справу до розгляду на 20.11.2019.

31.10.2019 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

18.11.2019 від відповідача-2 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній підтримує апеляційну скаргу, та просить рішення першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

19.11.2019 від позивача через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання, відповідно до якого останній просить залишити відзив відповідача-2 без руху з вказівкою про необхідність оплатити судовий збір на підставі ч. 3 ст. 265 ГПК України.

В судовому засіданні 20.11.2019 представник скаржника підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №910/7166/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 20.11.2019 представник позивача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням пояснень на апеляційну скаргу поданих під час апеляційного провадження, та просив відмовити в її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі № 910/7166/19 залишити без змін.

Відповідач-2 в судове засідання 20.11.2019 не з`явився. Про поважність причин нез`явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення відповідача-2 про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції вирішив розглядати дану справу за відсутності відповідача-2 та його повноваженого представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 20.11.2019 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представника скаржника, позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 10.03.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим Олександром В`ячеславовичем було прийнято постанову ВП №50366945 про стягнення з ПАТ "Укрнафта" 1418362,99 грн. виконавчого збору.

Згідно із платіжною вимогою №312/16-100 від 21.03.2016 з рахунку позивача були списані грошові кошти у сумі 1418362,99 грн. як сплата виконавчого збору відповідно до постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 10.03.2016 №50366945, що підтверджується меморіальним ордером №312/16-100 від 31.03.2016.

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" оскаржило постанову ВП № 50366945 від 10.03.2016 про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" виконавчого збору у розмірі 1418362, 99 грн. та про арешт коштів боржника на суму 1418362, 99 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.09.2016, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2016 по справі № 910/13862/15 задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.04.2016 по справі №910/13862/15 скасовано. Заяву ПАТ "Укрнафта" про визнання протиправними та скасування постанов ВП №50366945 від 10.03.2016 відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з ПАТ "Укрнафта" виконавчого збору у розмірі 1418362,99 грн. та про арешт коштів боржника на суму 1 418362,99 грн. задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича ВП №50366945 від 10.03.2016 про стягнення виконавчого збору. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича ВП №50366945 від 10.03.2016 про арешт коштів боржника.

З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України 1418362,99 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконним стягненням виконавчого збору. Також на підставі ст. 625 ЦК України позивачем були заявлені до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3 % річних за період з 08.06.2016 по 23.11.2017 та інфляційні нарахування за період з червня 2016 по жовтень 2017 включно.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2018 у справі № 910/2575/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17.10.2018, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 1418362 (один мільйон чотириста вісімнадцять тисяч триста шістдесят дві) грн. 99 коп. завданої шкоди, 62070 (шістдесят дві тисячі сімдесят) грн. 03 коп. 3% річних та 225519 (двісті двадцять п`ять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 72 коп. інфляційних втрат.

Як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, а саме копією платіжного доручення №533 від 19.04.2019, остаточне виконання рішення суду у справі №910/2575/17 відбулось лише 26.04.2019.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що оскільки грошове зобов`язання з повернення ПАТ "Укрнафта" 1 418 362,99 грн. незаконно стягненого виконавчого збору було виконане лише 26.04.2019, позивачем заявлено вимоги про стягнення з Державного бюджету України 208 499,35 грн. інфляційних втрат та 60 387,29 грн. 3% річних, нараховані за період з 24.11.2017 по 25.04.2019.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачем правомірно нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення, тобто, по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, оскільки в такому випадку зобов`язання відповідно до ст. 599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

Розглянувши апеляційну скаргу Міністерства юстиції України колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне

Колегія суддів звертає увагу, що частиною 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018р. по справі №910/9823/17.

Не потребують доказуванню преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Колегія суддів зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, факти встановлені рішенням суду у справі № 910/2575/17 щодо наявності зобов`язання з повернення ПАТ "Укрнафта" 1 418 362,99 грн. незаконно стягненого виконавчого збору має преюдиційне значення та не підлягає доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Крім того, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання не припиняє правовідносин сторін, не звільняє божника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

В пункті 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

В постанові Верховного Суду від 16.05.2018 по справі № 686/21962/15-ц Великою Палатою викладено правову позицію щодо того, що є не вірним висновок Верховного Суду України про неможливість застосування норм, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦКУ) до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень.

Як зазначалось вище згідно з доданого до матеріалів справи платіжного доручення № 533 від 19.04.2019, стягнуту рішеннями господарського суду у справі № 910/2575/17 суму зараховано на рахунок позивача 26.04.2019, оскільки платіжне доручення проведене банком лише 26.04.2019.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів дійшла до переконання, що позивачем правомірно нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення, тобто, по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, оскільки в такому випадку зобов`язання відповідно до ст. 599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

При цьому, судова колегія враховує, що за змістом статей 524, 533 - 535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц).

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України) (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Таким чином, оскільки грошове зобов`язання перед позивачем припинилось лише 26.04.2019, а тому мало місце прострочення його виконання у заявлений позивачем період, що згідно ст. 625 Цивільного кодексу України є підставою для застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у сумі 60 387,29 грн., здійснений за період з 24.11.2017 по 25.04.2019, колегія суддів встановила, що він є арифметично вірним, а тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 208 499,35 грн., здійснений за період з листопада 2017 по квітень 2019, колегія суддів встановила, що він є арифметично невірним. За перерахунком суду, розмір інфляційних втрат становить 208 385,86 грн., а тому судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі, що абзацом другим підпункту 1 пункту 9 розділу 6 «Прикінцеві та перехідні положення» бюджетного кодексу України встановлено, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, а також те, що суд першої інстанції не дослідив це та прийняв помилкове рішення в частині застосування ст. 625 ЦК України, спростовуються викладеними вище судовою колегією обставинами.

Оскільки позовні вимоги у даній справі заявлені у зв`язку з невиконанням рішення суду у справі № 910/2575/17, яким стягнено Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 1418362 (один мільйон чотириста вісімнадцять тисяч триста шістдесят дві) грн. 99 коп. завданої шкоди, 62070 (шістдесят дві тисячі сімдесят) грн. 03 коп. 3% річних та 225519 (двісті двадцять п`ять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 72 коп. інфляційних втрат, то судова колегія дійшла висновку, що позивачем правомірно заявлено про стягнення коштів у даній справі саме з Державного бюджету України, оскільки у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету) .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №910/7166/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №910/7166/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 у справі №910/7166/19 - залишити без змін.

Матеріали справи №910/7166/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.11.2019.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді М.Л. Яковлєв

Г.П. Коробенко