ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2019 р. Справа№ 910/6653/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «СОКАР УКРАЇНА»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2019

у справі №910/6653/19 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «СОКАР УКРАЇНА»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 98 051,60 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «СОКАР УКРАЇНА» (надалі - ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА», позивач) звернулось до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення 98 051,60 грн неустойки, нарахованої за порушення строку доставки вантажу, який доставлявся згідно залізничної накладної №22101725 на підставі договору про надання послуг № 07101/ЦТЛ-2018 від 07.02.2018.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.07.2019 у справі №910/6653/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідачем допущено перевищення терміну доставки вантажу за накладною №22101725 на 7 діб; здійснений позивачем розрахунок неустойки є обґрунтованим та арифметично правильним, а її розмір є доведеним наявними у матеріалах справи доказами; оскільки перевезення вантажу за залізничною накладною №22101725 здійснювалось у міжнародному сполученні до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС, Угода), якою, зокрема, передбачено обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору; при пред`явленні претензій відповідачеві позивачем було дотримано вимоги § 3 та § 5 статті 46 Угоди, а відтак, підстави для повернення їх без розгляду були відсутні; водночас, право пред`явлення претензії та позову щодо відшкодування недостачі, пошкодження (псування) вантажу, а також за перевищення строку доставки виникає з дня видачі вантажу одержувачеві, тобто у даному випадку, зважаючи на фактичну відмову відповідача у задоволенні направлених на його адресу претензій, право позивача на звернення до суду з даним позовом з урахуванням положень § 1 та § 2 статті 47 Угоди виникло 07.02.2019; з моменту виникнення у позивача права на звернення до суду з даним позовом до звернення останнього із претензією від 04.03.2019 № 108 сплило 24 дні із встановленого Угодою двохмісячного строку давності, а з 04.04.2019 (наступний день після отримання позивачем відповіді на його претензію від 04.03.2019 № 108) до 23.05.2019 (день звернення позивача до суду з вказаним позовом) сплило ще 49 днів, що в сумі складає 73 дні та значно перевищує передбачений § 1 статті 48 Угоди двохмісячний строк для пред`явлення цього позову; враховуючи звернення позивача до суду з даним позовом поза межами встановлених Угодою строків, а також беручи до уваги те, що пропущення таких строків приписами Угоди віднесено до безумовних підстав для відмови в задоволенні відповідних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач вказував на те, що у зв`язку з порушенням відповідачем строку доставки вантажу, позивачем розраховано суму неустойки та направлено відповідачеві претензію, однак, останнім не було розглянуто дану претензію, тобто її не задоволено та не відмовлено в її задоволенні; не отримавши відповіді щодо розгляду претензії, позивач не мав іншого варіанту захисту своїх прав, як звернутися до відповідача із листом, в якому наполегливо просив прийняти направлену претензію до розгляду; позивачем направлено лист за вих. № 199 від 04.04.2019 з додатками, серед яких оригінал претензії від 04.03.2019; 02.05.2019 позивачем отримано лист-відповідь від відповідача, в якій зазначено, що ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» не усунуто недоліки, про які було вказано у попередній відповіді, а саме, надано копію відомості вагонів, а не її оригінал; зазначена відповідь дублювала текст листа відповідача від 01.04.2019 про залишення претензії без розгляду з вказаних у листі причин; наведені причини є безпідставними, а тому таке формулювання давало позивачеві підстави вважати, що відповідачем відмовлено в задоволенні претензії ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА», а відтак, позивач після цього отримав право на звернення до суду; на дату звернення із позовною заявою до суду, у позивача до закінчення двохмісячного терміну було ще 9 днів, у зв`язку з чим строк позовної давності не пропущено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2019 у справі №910/6653/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 09.10.2019, встановлено АТ «Укрзалізниця» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач наголошував на тому, що звертаючись з даним позовом до суду, позивачем було пропущено строк позовної давності, а саме, двохмісячний строк, встановлений § 1 ст. 48 УМВС, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/6653/19 оголошено перерву на 20.11.2019.

У судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

20.11.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 07.02.2018 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», яке в подальшому змінило найменування на АТ «Укрзалізниця» (у тексті договору - перевізник) та ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» (у тексті договору - замовник) було укладено договір про надання послуг № 07101/ЦТЛ-2018 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги.

Вказана угода та додатки до неї підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками наведених суб`єктів господарювання.

Відповідно до пункту 1.2 цього договору перевезенням є послуга, у процесі надання якої перевізник зобов`язується доставити довірений замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього договору, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 та, зокрема, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС).

За твердженням позивача, яке не заперечується відповідачем, на виконання умов договору, зі станції Барбаров (Республіка Білорусь, 151408) до станції призначення Одеса-Ліски (Україна, 346308 ) УЗ на адресу ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» були відправлені вагони №№ 75035436, 72355605, 73926339, 74746769, 74891128, 74943903, 74907288, 73052235, 73055907 залізничною накладною № 22101725 з вантажем - паливо дизельне.

23.01.2019 вказані вагони прибули на ст. Коростень (346308) УЗ, де були затримані для розмитнення вантажу. Згідно Акту затримки ф.ГУ-23 № 12614 від 24.01.2019 час затримки склав 21 год. Дата прибуття вагонів на станцію Одеса-Ліски (419903) УЗ 07.02.2019.

Вказуючи на те, що термін доставки вагонів згідно встановлених норм становить 8 діб та закінчився 01.02.2019, тобто час прострочення доставки вантажу з 01.02.2019 по 07.02.2019 склав 7 діб, позивачем розраховано суму неустойки та направлено відповідачеві претензію №108 від 04.03.2019 на суму 98 051,60 грн з доданими до неї оригіналами накладної №22101725, листа повідомленням про прибуття вантажу та відомістю вагонів (а.с. 34-39).

Листом вих. № ЦМ-У-588/19-1 від 01.04.2019 відповідачем повернуто без розгляду по суті претензію ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» із зазначенням про відсутність в додатках до претензії позивача оригіналу відомості вагонів (а.с. 40).

04.04.2019 позивач направив відповідачеві лист вих. № 199 від 04.04.2019, в якому просив прийняти направлену 04.03.2019 претензію до розгляду (а.с. 41-43).

02.05.2019 позивачем отримано від відповідача лист-відповідь вих. №ЦМ-У-877/19-1 від 25.04.2019, в якій зазначено, що ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» не усунуто недоліки, про які було вказано у попередній відповіді, а саме, надано копію відомості вагонів, а не її оригінал (а.с. 44).

Вважаючи наведені відповідачем у даному листі причини для залишення претензії позивача без розгляду безпідставними, посилаючись на те, що відповідачем неналежно виконано умови договору в частині своєчасної доставки вантажів, ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» звернулося з даним позовом до суду про стягнення з АТ «Укрзалізниця» неустойки у розмірі 98 051,60 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу, за яким, відповідно до ст. 909 ЦК України, одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Аналогічні положення містить ст. 307 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої за договором перевезення вантажу перевізник зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений строк та видати його вантажоодержувачу, а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з частиною 2 статті 908 ЦК України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин 5, 6 статті 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч. 5 ст. 307 ГК України вищезазначеної статті умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 3 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачає, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України «Про транспорт», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Положеннями Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 (далі - Статут), визначаються обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, а також регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту (ст. 2 Статуту).

Згідно зі ст. 6 Статуту накладна є основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до Статуту та Правил і наданим залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Відповідно до ст. 4 Статуту перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Як встановлено судом першої інстанції, перевезення вантажу здійснювалося залізницями України та Республіки Білорусь, які є учасницями Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, що є міжнародною угодою про пряме вантажне сполучення між станціями, які відкриті для вантажних операцій у внутрішньому залізничному сполученні країн, та яка розроблена і діє в рамках організації співпраці залізниць (ОСЖД), членом якої є і Україна.

УМВС є чинною з 01.11.1951 для УРСР, а для України УМВС є чинною з 05.06.1992 та відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» та «Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів», тобто, міжнародні перевезення вантажу здійснюються відповідно до правил міжнародних договорів, які відповідно ст. 9 Конституції України та ст. 10 ЦК України, є частиною національного законодавства України та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, у постанові Кабінету Міністрів України № 246 від 03.04.1993 «Про угоди щодо міжнародного залізничного вантажного та пасажирського сполучення» зазначено, що у зв`язку з прийняттям Державної адміністрації залізничного транспорту України до Організації співдружності залізниць та її приєднанням до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Угоди про міжнародне залізничне пасажирське сполучення залізницям, морським пароплавствам, вантажовідправникам і вантажоодержувачам України слід забезпечити виконання цих угод.

Відповідно до § 1 статті 3 УМВС ця Угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу в прямому міжнародному залізничному сполученні і в прямому міжнародному залізнично-поромному сполученні.

§ 1 статті 14 УМВС передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти ввірений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, узгодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу.

Відповідно до § 3 статті 14 УМВС укладення договору перевезення підтверджується накладною.

Як було встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору, зі станції Барбаров (Республіка Білорусь, 151408) до станції призначення Одеса-Ліски (Україна, 346308 ) УЗ на адресу ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» були відправлені вагони №№ 75035436, 72355605, 73926339, 74746769, 74891128, 74943903, 74907288, 73052235, 73055907 за залізничною накладною № 22101725 з вантажем - паливо дизельне.

Згідно зі ст. 24 УМВС:

§ 1. Якщо відправником і перевізником не погоджене інше, термін доставки визначається на весь шлях прямування вантажу і не повинен перевищувати терміну, обчисленого виходячи з норм, які містяться у цій статті.

§ 2. Термін доставки вантажу визначається виходячи з таких норм:

- для контейнерів - 1 доба на кожні початі 150 км;

- для інших відправок -1 доба на кожну почату 200 км.

§ 3. Термін доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу.

§ 4. Строк доставки вантажу продовжується на весь час затримки на шляху слідування з причин, що не залежать від перевізника.

§ 5. Перебіг терміну доставки вантажу починається з 0.00 годин дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі одержувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповну добу розраховують як за повну.

Таким чином, у відповідності до ст. 24 УМВС термін доставки вантажу за вказаною накладною № 22101725 на відстань 974 км складає: 974 : 200 = 5 діб + 3 доби (на операції пов`язані з відправленням, прибуттям та розмитненням вантажу) = 8 діб.

За таких обставин, як обґрунтовано зазначає позивач та не заперечує відповідач, термін доставки вагонів за накладною № 22101725 згідно встановлених норм становив 8 діб та закінчився 01.02.2019.

Однак, відповідачем допущено перевищення терміну доставки вантажу за накладною № 22101725 на 7 діб.

Відповідно до § 1 статті 45 УМВС, якщо перевізником не було дотримано терміну доставки вантажу, обчислений відповідно до статті 24 «Термін доставки вантажу», перевізник сплачує відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки.

Так, § 2 статті 45 УМВС розмір неустойки за перевищення терміну доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення терміну доставки, і величини (тривалості) перевищення терміну доставки, що розраховується як відношення перевищення терміну доставки (в добі) до загального терміну доставки, а саме:

6% провізної плати при перевищенні терміну доставки не більше однієї десятої загального терміну доставки;

18% провізної плати при перевищенні терміну доставки більше однієї десятої, але не більше трьох десятих загального терміну доставки;

30% провізної плати при перевищенні терміну доставки понад три десятих загального терміну доставки.

На підставі зазначеного припису УМВС, у зв`язку з тим, що за накладною №22101725 мало місце перевищення терміну доставки понад три десятих загального терміну доставки, позивачем здійснено розрахунок неустойки у розмірі 30% провізної плати, що становить 98 051,60 грн.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, здійснений позивачем розрахунок неустойки в сумі 98 051,60 грн, нарахованої за перевищення строку доставки вантажу, є обґрунтованим та арифметично правильним, а її розмір є доведеним наявними у матеріалах справи доказами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача із претензією №108 від 04.03.2019 за прострочення доставки вантажу на суму 98 051,60 грн.

Відповідно до § 3 статті 46 УМВС претензія пред`являється щодо кожної відправки окремо.

Згідно з § 5 статті 46 УМВС претендатель зобов`язаний додати до претензії документи, що обґрунтовують претензію, зазначені в Правилах перевезень вантажів. Накладна і комерційний акт прикладаються в оригіналах.

Відповідно до п. 40.2.3. Розділу ІХ «Претензії» Правил перевезення вантажів, що є додатком 1 до УМВС при пред`явленні претензії особа, яка має право на пред`явлення претензії, зобов`язана докласти до претензії наступні документи в оригіналах в разі перевищення терміну доставки вантажу - відправник або одержувач - «Оригінал накладної» (лист 1 накладної) і «Лист повідомлення про прибуття вантажу» (лист 6 накладної).

Як свідчать матеріали справи до вказаної вище претензії було додано документи, передбачені в додатку № 1 до УМВС «Правила перевезення вантажів», а саме, приписами параграфу 40 статті 40 Розділу IX «Претензії» встановлено, що в разі перевищення терміну доставки вантажу - відправник або одержувач додає «Оригінал накладної» (лист 1 накладної) та «Лист повідомлення про прибуття вантажу» (лист 6 накладної).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що претензія № 108 від 04.03.2019 за прострочення доставки вантажу на суму 98 051,60 грн була оформлена позивачем у відповідності до вимог УМВС.

Згідно з § 6 статті 46 УМВС, якщо претензія оформлена з порушенням приписів § 3 і § 5 цієї статті, вона повертається претендателю без розгляду в строк не пізніше 15 днів з дня її надходження перевізнику із зазначенням причини її повернення. У таких випадках не настає призупинення перебігу строку давності, передбаченого § 3 статті 48 «Строки давності». Якщо перевізник повертає претендателю претензію пізніше 15-денного терміну, то перебіг строку давності зупиняється з наступного дня після закінчення цього терміну до дня відправлення перевізником претендателю даної претензії. Повернення перевізником претендателю такої претензії не є її відхиленням і не дає претендателю права звернутися з позовом до судових органів.

Місцевим господарським судом встановлено, що у відповідь на вищезазначену претензію відповідач направив позивачеві лист № ЦМ-У-587/19-1 від 01.04.2019, в якому було зазначено, що претензія ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» від 04.03.2019 № 108 відносно сплати неустойки в сумі 98 051,60 грн за порушення терміну доставки вантажу, який прямував за відправкою №22101760 Барбаров (БЧ) - Одеса-Ліски (Од), повертається без розгляду по суті, оскільки відповідно до § 5 ст. 46 УМВС претензії пред`являються з наданням оригіналів документів, які вказані у Додатку 1 до УМВС «Правила перевезення вантажів», зокрема, при перевезенні вантажу у двох чи більше вагонах по одній накладній, вантажоодержувач повинен надати оригінал відомості вагонів, яка є невід`ємною частиною накладної УМВС. Натомість, ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» надана копія відомості вагонів.

04.04.2019 позивач направив відповідачеві лист № 198 від 04.04.2019, в якому зазначив, що з урахуванням положень п. 40.2.3. Розділу ІХ «Претензії» Правил перевезення вантажів, що є додатком 1 до УМВС, ним було надано всі необхідні та достатні документи разом із претензією № 107 від 04.03.2019.

У відповідь на вищезазначений лист відповідач направив позивачеві лист-відповідь № ЦМ-У-878/19-1 від 25.04.2019, в якому було зазначено, що ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» не усунуто недоліків, про які було вказано у листі № ЦМ-У-587/19-1 від 01.04.2019.

Як встановлено місцевим господарським судом, позивачем було пред`явлено претензію по одній накладній, як цього вимагає § 3 ст. 46 УМВС, і до вказаної претензії були долучені документи, передбачені Правилами перевезення вантажу у відповідності до вимог § 5 ст. 46 УМВС.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем при пред`явленні претензії було дотримано вимоги § 3 та § 5 ст. 46 УМВС, а відтак, у відповідача були відсутні підстави для повернення претензії позивача без розгляду, судом першої інстанції обґрунтовано визнано повернення відповідачем претензії позивача неправомірним, а відмову відповідача у виплаті позивачеві заявленої до стягнення неустойки в сумі 98 051,60 грн за перевищення термінів доставки вантажу - безпідставною та такою, ще не відповідає вимогам УМВС.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з позицією суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами встановлених Угодою строків, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні відповідних вимог, з огляду на наступне.

Цивільним законодавством встановлені певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, відповідно до ст. 48 УМВС позови до перевізника на підставі цієї Угоди пред`являються: про перевищення терміну доставки вантажу - протягом 2 місяців.

Зазначені в § 1 цієї статті строки обчислюються з моменту виникнення права пред`явлення позову, встановленого в § 2 статті 47 «Вимоги за договором перевезення. Підсудність» цієї Угоди. День початку перебігу строку давності в строк не включається.

Відповідно до § 6 статті 46 УМВС якщо претензія оформлена з порушенням приписів § 3 і § 5 цієї статті, вона повертається претендателю без розгляду в строк не пізніше 15 днів з дня її надходження перевізнику із зазначенням причини її повернення. У таких випадках не настає призупинення перебігу строку давності, передбаченого § 3 статті 48 «Строки давності». Якщо перевізник повертає претендателю претензію пізніше 15-денного терміну, то перебіг строку давності зупиняється з наступного дня після закінчення цього терміну до дня відправлення перевізником претендателю даної претензії. Повернення перевізником претендателю такої претензії не є її відхиленням і не дає претендателю права звернутися з позовом до судових органів.

Так, за приписами § 7 ст. 46 УМВС, перевізник зобов`язаний в 180-денний строк з дня отримання претензії розглянути її, надати відповідь заявнику і при повному або частковому визнанні претензії сплатити заявнику належну суму.

Згідно з § 3 ст. 48 УМВС, пред`явлення претензії, оформленої у відповідності до статті 46 «Претензії» дійсної Угоди, призупиняють сплив строків давності, передбачених в § 1 цієї статті.

Сплив строків давності продовжується з того дня, коли перевізник повідомив заявнику про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту спливу строку, встановленого в § 7 ст. 46 «Претензії» цієї Угоди, якщо претензія залишилась без відповіді.

Пред`явлення претензії, оформленої відповідно до статті 46 «Претензії» цієї Угоди, зупиняє перебіг строків давності, передбачених у § 1 цієї статті.

Перебіг терміну давності продовжується з того дня, коли перевізник повідомив претендателю про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту закінчення терміну, встановленого в § 7 статті 46 «Претензії» цієї Угоди, якщо претензія залишена перевізником без відповіді.

Повторне пред`явлення претензії на тій самій підставі не зупиняє перебіг строків давності, передбачених у § 1 цієї статті.

Пропуск строків давності є підставою для відхилення вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про застосування строку позовної давності відповідачем зазначено, що початок перебігу строку розгляду претензії визначається з дати пред`явлення претензії (04.03.2019).

Однак, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідачем безпідставно не враховано, що відповідно до § 7 ст. 46 УМВС перевізник зобов`язаний в 180-денний строк з дня отримання претензії розглянути її.

Водночас, матеріали справи свідчать, що претензія була отримана відповідачем 06.03.2019, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, а тому 180-денний строк розгляду претензій позивача на момент звернення з позовом до суду (23.05.2019) не закінчився.

За таких обставин, оскільки на момент подачі позову встановлений ст. 48 УМВС строк позовної давності про стягнення неустойки за перевищення терміну доставки вантажу не сплив, у суду відсутні правові підстави для задоволення відповідної заяви відповідача про застосування позовної давності.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Враховуючи викладені обставини справи та вимоги законодавства, на переконання суду апеляційної інстанції, під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем було надано належні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що факт порушення відповідачем правил перевезення вантажу належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 98 051,60 грн є обґрунтованою.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції заявив клопотання про зменшення розміру стягнення з нього штрафу, посилаючись на скрутне фінансове становище залізничної галузі, а також відсутність у матеріалах справи доказів того, що позивач поніс збитки внаслідок затримки доставки вантажу.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

При цьому, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.

Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було доведено наявності обставин, з якими законодавець пов`язує можливість зменшення розміру штрафу, зокрема, не надано доказів, що підтверджують його скрутне фінансове становище, а також щодо вжиття ним заходів до належного виконання своїх зобов`язань.

При цьому, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, наведена відповідачем у клопотанні обставина щодо відсутності у позивача збитків внаслідок затримки доставки вагонів, не є тією виключною обставиною, яка б давала підстави для зменшення розміру штрафу за відсутності інших істотних обставин, які б свідчили про таку необхідність.

З огляду на вищевикладене, враховуючи інтереси обох сторін та ненадання відповідачем жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності поважності причин неналежного виконання своїх зобов`язань та його скрутний майновий стан (збитки), а також відповідність розміру заявленої до стягнення неустойки наслідкам порушення зобов`язання, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» неустойки в розмірі 98 051,60 грн.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, зважаючи на викладене вище, дійшла висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції встановленим обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ «ТД «СОКАР УКРАЇНА» підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2019 у справі №910/6653/19 - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову повністю.

У зв`язку з задоволенням позову та апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи місцевим господарським судом та перегляд справи у суді апеляційної інстанції, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «СОКАР УКРАЇНА» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2019 у справі №910/6653/19 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.07.2019 у справі №910/6653/19 скасувати.

3. Ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «СОКАР УКРАЇНА» задовольнити повністю.

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «СОКАР УКРАЇНА» (04080, м. Київ, вул. Юрківська, буд. 28, оф. 3; ідентифікаційний код 37037544) 98 051 (дев`яносто вісім тисяч п`ятдесят одну) грн 60 коп. неустойки, 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) грн 50 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання даної постанови.

6. Матеріали справи №910/6653/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.11.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська