ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 915/1305/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Колоколова С.І.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:

від Миколаївської міської ради, м. Миколаїв - Бондарєв Р.С. за довіреністю від 04.01.2019 року № 30/02.02.01-22/02.06/14/19;

від Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв - Бортик Р.О. за довіреністю від 18.12.2018 року № б/н;

від Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, м. Миколаїв не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської міської ради, м. Миколаїв

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.08.2019 року, суддя Семенчук Н.О., м. Миколаїв, повний текст рішення складено 02.09.2019 року

у справі № 915/1305/18

за позовом Миколаївської міської ради, м. Миколаїв

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, м. Миколаїв

про розірвання договору оренди землі, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В листопаді 2018 року Миколаївська міська рада, м. Миколаїв звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, м. Миколаїв, в якій просила суд розірвати договір оренди землі від 10.10.2016 року № 11202, укладений між Миколаївською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю Естетик-1, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.10.2016 року між Миколаївською міською радою, м. Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м.Миколаїв було укладено договір оренди землі № 11202 на підставі рішення Миколаївської міської ради від 18.03.2015 № 46/46, за умовами якого Миколаївська міська рада передала відповідачу в оренду земельну ділянку для обслуговування логістичного центру з автостоянкою по Херсонському шосе ріг вул. Будівельників площею 1170 кв.м., кадастровий номер № :02:002:0095, за умови збереження зелених насаджень, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Миколаївська міська рада, як власник цієї земельної ділянки, не надавала дозволу ТОВ Естетик-1 на здійснення будівництва об`єктів нерухомості. Однак, відповідачем, всупереч умовам Договору, було подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зареєстроване за № МК 80 від 18.01.2018 року, що свідчить про здійснення відповідачем будівництва об`єкта нерухомості за вказаною адресою та в подальшому після введення об`єкта в експлуатацію існує можливість оформлення права власності на нього, а отже і про порушення відповідачем умов Договору, зокрема, недотримання вимоги використання земельної ділянки за її цільовим та функціональним призначенням та здійснення будівництва об`єкта нерухомості без дозволу Миколаївської міської ради, що, на думку Миколаївської міської ради, м. Миколаїв є підставою для його розірвання.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 22.08.2019 року у справі №915/1305/18 (суддя Семенчук Н.О.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що 10.05.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв, як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу логістичного центру з автостоянкою, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, місто Миколаїв, Херсонське шосе, будинок № 1г (один літера г), за яким відповідач по справі передав у власність вищезазначене нерухоме майно, тобто, з 10.05.2019 року (день купівлі-продажу нерухомості) право оренди за спірним договором у відповідача автоматично припинилося, а у ОСОБА_1 автоматично виникло право користування (оренди) спірною земельною ділянкою. При цьому, спірний договір оренди землі не припинив 10.05.2019 року свою дію в цілому, а в цей день відбулася заміна сторони в зобов`язанні, а саме орендаря, з Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1 на ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене та відсутність у матеріалах справи клопотань щодо залучення співвідповідача або заміну первісного відповідача належним відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки на даний час право оренди земельної ділянки загальною площею 1170 кв.м, кадастровий номер :02:002:0095, за спірним договором у відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв припинилося у зв`язку із переходом до ОСОБА_1 права власності на майно, розташоване на зазначеній земельній ділянці.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Миколаївська міська рада, м. Миколаїв з рішенням суду першої інстанції не погодилась, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила суд рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.08.2019 року у справі № 915/1305/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Миколаївської міської ради, м. Миколаїв задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник, з посиланням на преюдиційність обставин, зазначає, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.02.2019 року по справі № 915/1122/18, залишеним буз змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 року та постановою Верховного Суду від 30.07.2019 року, встановлено, що відповідач не набув права на здійснення забудови орендованої ним земельної ділянки, оскільки за умовами Договору оренди земельна ділянка передана позивачу з низкою обмежень щодо її використання, за умови збереження зелених насаджень та без права забудови, що у сукупності з відсутністю письмової згоди відповідача, як орендодавця та органу місцевого самоврядування, на проведення забудови виключає можливість здійснення позивачем нового будівництва на вказаній земельній ділянці.

Таким чином, на думку скаржника, враховуючи фактичне порушення відповідачем умов Договору, зокрема, недотримання відповідачем вимоги використання земельної ділянки за її цільовим та функціональним призначенням та здійснення будівництва об`єкта нерухомості без дозволу Миколаївської міської ради та всупереч Договору, спірний договір підлягає розірванню.

Скаржник зазначає, що судом першої інстанції було неправомірно долучено до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу від 10.05.2019 року логістичного центру з автостоянкою, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, Херсонське шосе, 1-г та копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 10.05.2019 року № 166129844, оскільки зазначені документи було подані відповідачем до суду з порушенням строків.

Миколаївська міська рада, м. Миколаїв зауважує, що судом першої інстанції необґрунтовано було відхилено її клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, чим було обмежено процесуальні права позивача.

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що право оренди земельної ділянки загальною площею 1170 кв.м. у відповідача припинилося у зв`язку з відчуженням належного йому об`єкта будівництва Горшколєп Н ОСОБА_2 , у якої, на думку суду, автоматично виникло право користування (оренди) спірною земельною ділянкою, оскільки згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Разом з тим, відповідачем не надано доказів здійснення державної реєстрації права оренди на спірну земельну ділянку за іншою особою, натомість, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право оренди спірної земельної ділянки зареєстроване саме за Товариством з обмеженою відповідальністю «Естетик 1».

Скаржник звертає увагу суду, що сама по собі наявність відповідних документів на підтвердження факту відчуження відповідачем збудованого ним же об`єкту нерухомості на спірній земельній ділянці в черговий раз свідчить про порушення відповідачем договору оренди землі від 10.10.2016 року № 11202 та ним відповідно не заперечується.

Щодо незалучення співвідповідача або заміну первісного відповідача належним відповідачем, скаржник зазначає, що на дату винесення оскаржуваного рішення суду відповідні докази до матеріалів справи судом залучені не були та відповідно не належали до обсягу досліджуваних доказів по справі. Позивач, в свою чергу, проти їх залучення заперечував, а в судовому засіданні під час вирішення питання щодо задоволення відповідного клопотання відповідача присутнім не був. При цьому, на думку позивача, лише в разі залучення судом відповідних доказів до матеріалів справи, процесуально правильно і доцільно було б клопотати перед судом про залучення співвідповідача або заміну первісного відповідача належним відповідачем. Однак, про задоволення відповідного клопотання судом позивач дізнався лише зі змісту оскаржуваного рішення.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради, м.Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.08.2019 року у справі № 915/1305/18, справу призначено до судового розгляду.

11.11.2019 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд апеляційну скаргу Миколаївської міської ради, м. Миколаїв залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.08.2019 року у справі № 915/1305/18 залишити без змін. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

У відзиві відповідач зазначає, що посилання скаржника на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв до цього часу є орендарем за спірним договором оренди землі від 10.10.2016 року № 11202, мотивуючи це тим, що відомості про саме цього орендаря внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є безпідставними, оскільки із приписів ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 Цивільного кодексу України, а також Закону України Про оренду землі випливає, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається. Договір оренди при цьому не припиняється в цілому, натомість має місце заміна сторони в зобов`язанні. При цьому новий власник будівлі набуває право оренди земельної ділянки під придбаною нерухомістю шляхом внесення змін до існуючого договору оренди землі.

Крім того, відповідач зазначає, що в постановах від 07.11.2018 року у справі №910/20774/17, від 27.02.2019 року у справі № 913/661/17 та від 13.06.2019 року у справі №922/2427/18 Верховний Суд, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства України, прийшов до висновку, що у розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки. Відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні. При цьому Верховний Суд наголошує, що у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону.

Виходячи із викладеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв після укладення договору купівлі-продажу від 10.05.2019 року логістичного центру з автостоянкою по Херсонському шосе, 1Г в м. Миколаєві, не є орендарем земельної ділянки за договором оренди землі від 10.10.2016 № 11202, задоволення позовних вимог пред`явлених цьому суб`єкту щодо розірвання спірного договору оренди є неможливим.

Зауваження скаржника щодо долучення доказів відповідно до клопотання відповідача, поданого до суду 17.07.2019 року, відповідач вважає недоречними, виходячи із того, що долучені докази виникли 10.05.2019 року, у той же час відзив у справі та всі інші заяви і клопотання відповідача були надані суду наприкінці 2018 року - початку 2019 року. Отже, прийняття судом доказів відповідно до клопотання відповідача поданого до суду 17.07.2019 року відповідає вимогам процесуального закону.

Відповідач зазначає, що також не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції зауваження скаржника щодо визнання неповажною неявки представника позивача в судове засідання, призначеного на 22.08.2019 року та винесення рішення суду без участі в судовому засіданні представника позивача, оскільки в ході розгляду справи позивач мав змогу та надав суду всі наявні в нього докази, представник Позивача надав пояснення у відповідних судових засіданнях, позивач 16.08.2019 року подав до суду заперечення на клопотання відповідача про долучення доказів подане до суду 17.07.2019 року, в яких виклав всі наявні в нього міркування щодо заявленого відповідачем клопотання, при цьому заперечення стосувалися як процесуальних питань долучення доказів на цій стадії судового процесу, так і щодо суті доказів, які відповідач просив долучити. Таким чином, позивач використав всі надані йому процесуальним законом права щодо надання суду доказів, пояснень та міркувань з приводу предмета спору, а також надав та висловив заперечення щодо доказів, пояснень та міркувань відповідача.

Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, м. Миколаїв своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалось, відзив на апеляційну скаргу, в строк визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженої ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Крім того, представник відповідача додатково наголосив, що на теперішній час строк дії спірного договору оренди закінчився. Представник Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, м. Миколаїв в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про вручення ухвали суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін та третіх осіб, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, м. Миколаїв.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Миколаївської міської ради, м.Миколаїв не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.08.2019 року у справі № 915/1305/18 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Рішенням Миколаївської міської ради від 24.07.2014 року № 42/28 «Про надання дозволів на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок юридичним особам, громадянам та внесення змін до рішень міської ради по Ленінському району м.Миколаєва» Товариству з обмеженою відповідальністю "Естетик-1", м. Миколаїв надано дозвіл для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1000 кв.м, за рахунок земель комунальної власності, з метою передачі в оренду для обслуговування логістичного центру з автостоянкою по вул. Херсонське шосе ріг вул. Будівельників.

Рішенням Миколаївської міської ради від 18.03.2015 року № 46/46 «Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовженням строку користування земельними ділянками юридичним особам, громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради по Ленінському району м.Миколаїв»:

- затверджено документацію із землеустрою юридичним особам, з метою вилучення, припинення права користування, передачі в короткострокову оренду земельних ділянок для тимчасового розміщення споруд та малих архітектурних форм без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно, продовжено строк оренди землі, внесено зміни до рішень міської ради та виконкому міської ради (розділ 4), в тому числі:

- затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :02:002:0095) загальною площею 1170 кв. м, за рахунок земель комунальної власності, зарахувавши її до земель транспорту, для обслуговування логістичного центру з автостоянкою по Херсонському шосе ріг вул. Будівельників.

Земельна ділянка має обмеження у використанні згідно з додатком 6 до Порядку ведення земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051:

типу 01.04-"охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта зв`язку" площею 314 кв.м;

типу 01.08 - "охоронна зона навколо інженерних комунікацій" площею 222 кв.м (водопровід);

типу 01.08 - "охоронна зона навколо інженерних комунікацій" площею 104 кв.м (каналізація) (п. 12).

- передано товариству з обмеженою відповідальністю "Естетик-1" в оренду на 3 роки земельну ділянку площею 1170 кв.м для обслуговування логістичного центру з автостоянкою по Херсонському шосе ріг вул. Будівельників (п. 12.1).

Також розділом 4 рішенням Миколаївської міської ради від 18.03.2015 року № 46/46 зобов`язано землекористувачів:

- замовити виготовлення документації по винесенню земельних ділянок на місцевість і здати її до управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради;

- укласти договір оренди на земельну ділянку, невиконання цього підпункту тягне за собою втрату права надання земельної ділянки ;

- укласти угоду до договору оренди земельних ділянок, невиконання цього підпункту тягне за собою втрату права надання земельної ділянки;

- у місячний термін здати в управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради розірваний договір оренди землі;

- виконувати обов`язки землекористувача відповідно до вимог ст. 96 Земельного кодексу України;

- виконувати обмеження в користуванні земельною ділянкою згідно з вимогами управління Держземагентства Миколаївського району у Миколаївській області та проектом відведення земельної ділянки або технічною документацією по земельно-кадастровій інвентаризації;

- у разі необхідності проведення реконструкції чи встановлення нового об`єкта, який відповідає цільовому використанню земельної ділянки, питання оформлення дозвільної та проектно-кошторисної документації вирішувати в порядку, визначеному законом. Після завершення реконструкції або монтажних робіт, введення об`єкта до експлуатації виготовити та здати до управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради технічну документацію по земельно-кадастровій інвентаризації земельної ділянки.

10.10.2016 року між Миколаївською міською радою, м. Миколаїв (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв (орендар) було укладено договір оренди землі № 11202, згідно з пунктами 1.1 якого орендодавець на підставі рішення від 18.03.2015 року № 46/46 передає, а Товариство з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв приймає в оренду земельну ділянку для обслуговування логістичного центру з автостоянкою по Херсонському шосе ріг вул.Будівельників площею 1170 кв.м., кадастровий №:02:002:0095, за умови збереження зелених насаджень, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В оренду передається земельна ділянка площею 1170 кв.м. (за функціональним призначенням землі транспорту), без права передачі її в суборенду (кадастровий номер :02:002:0095). Земельна ділянка вільна від забудови (п. 2.1., 2.2. Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору він діє протягом 3 років з дати його укладення до 10.10.2019 року.

Розділом 5 Договору сторони погодили умови використання земельної ділянки: земельна ділянка передається в оренду для обслуговування логістичного центру з автостоянкою. Цільове призначення земельної ділянки: для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій (п. 5.1., 5.2. Договору).

Відповідно до п. 5.3. Договору на земельній ділянці не дозволяється діяльність, не пов`язана з цільовим призначенням земельної ділянки. Зміна цільового призначення земельної ділянки можлива лише в разі прийняття міською радою рішення про затвердження проекту відведення земельної ділянки у зв`язку зі зміною цільового призначення земельної ділянки та внесення відповідних змін до договору. Роботи по розробці проекту відведення сплачує Орендар.

Пунктом 7.1 Договору сторони погодили, що у разі закінчення строку оренди, припинення або розірвання Договору, орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку вільну від споруд за актом приймання-передачі без відшкодування орендодавцем витрат орендаря, у тому числі вартості майна, з приведенням земельної ділянки у стан, придатний для подальшого використання.

Згідно з п.п. а п. 9.1 Договору орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим та функціональним призначенням, згідно з цим Договором.

Відповідно до п.п. а п. 9.3 Договору орендар земельної ділянки має право самостійно визначати напрями своєї господарської діяльності відповідно до призначення земельної ділянки та умов договору.

Згідно з п. 9.4 Договору орендар, серед іншого, зобов`язаний виконувати зобов`язання щодо об`єкта оренди; використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового та функціонального призначення; додержувати вимоги, встановлені ст. 25 Закону України Про оренду землі та виконувати обов`язки встановлені цим Договором і Земельним кодексом України.

Пунктом 11.4 Договору сторони погодили, що дія Договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, а також в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця в разі коли орендар використовує земельну ділянку, зокрема, не за цільовим або функціональним призначенням, здійснює самовільне будівництво.

11.07.2017 року за № 57/17-3235 Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради видало відповідачу Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по Херсонському шосе ріг вул. Будівельників в Інгульському районі м.Миколаєва, назва об`єкта будівництва: будівництво логістичного центру з автостоянкою за адресою: Херсонське шосе ріг вул. Будівельників.

02.05.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв, з метою укладення відповідного договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Миколаєва, звернулося з відповідною заявою до Миколаївської міської ради, до якої було додано повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зареєстроване від 18.01.2018 року за № МК 80.

Як вбачається зі змісту названого повідомлення від 18.01.2018 року №МК80 земельна ділянка використовується замовником для будівництва на підставі договору оренди землі від 10.10.2016 № 11202.

В жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м.Миколаїв звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївської міської ради, м. Миколаїв, в якій просило суд спонукати останню укласти з позивачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста у п`ятнадцятиденний строк з дня набрання чинності рішенням суду. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.02.2019 у справі № 915/1122/18, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.04.2019 року та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.07.2019 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

10.05.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м.Миколаїв (Продавець) та ОСОБА_1 , м. Миколаїв (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу логістичного центру з автостоянкою, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, місто Миколаїв, Херсонське шосе, будинок № 1г (один літера г).

Відповідно до п. 2 Договору логістичний центр з автостоянкою, який є предметом цього договору, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0095, яка знаходиться в оренді відповідно до спірного договору оренди землі від 10.10.2016 року № 11202.

Згідно з п. 3 Договору зазначене в цьому договорі нерухоме майно належить Товариству з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв на праві приватної власності на підставі Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.07.2018 року, номер запису про право власності: 26904111, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горобченко С.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 912.

Речове право на нерухоме майно логістичного центру з автостоянкою зареєстровано за Горшколєп Н.М. 10.05.2019 року, номер запису про право власності: 31490431, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.05.2019 року № 166129844 (а.с. 210).

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтями 93 та 96 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати використання землі за цільовим призначенням.

Поняття договору оренди землі визначено ст. 13 Закону України "Про оренду землі", за приписами якої договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 24 та 25 Закону "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення останнім орендної плати, а орендар земельної ділянки зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

За змістом ч. 1 ст. 32 цього ж Закону на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При цьому судова колегія зазначає, що істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абз. 2 ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України). Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Отже, за загальним правилом, встановленим як господарським, так і цивільним чинним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).

Аналогічні висновки викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі № 916/1684/18.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, орендоване майно належить до комунальної власності, тому на спірні правовідносини поширюється також дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до ст. 26 якого договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань і за інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Обґрунтовуючи підстави даного позову, позивач, у тому числі, посилався на порушення відповідачем умов договору у зв`язку з використанням орендованого майна не за цільовим призначенням, обумовленим договором, здійснення відповідачем на орендованій земельній ділянці будівельних робіт та оформлення права власності на об`єкти нерухомості без дозволу орендаря.

Отже, предметом доказування у даному спорі є наявність чи відсутність передбачених законодавством підстав для розірвання договору оренди землі. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання договору, має довести наявність таких порушень договору, з якими сам договір або чинне законодавство пов`язує можливість його розірвання в судовому порядку.

Так, згідно зі ст. 773 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Статтею 783 Цивільного кодексу України визначено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; наймач не приступив до проведення капітального ремонту, якщо обов`язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Умовами укладеного між сторонами договору оренди землі передбачено, що земельна ділянка передається орендарю вільна від забудови та без права оформлений свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

За приписами ст. 375 Цивільного кодексу України право зводити на земельній ділянці будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам має власник земельної ділянки.

Згідно з ст. 25 Закону України Про оренду землі орендар земельної ділянки має право, серед іншого, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв в 2018 році без отримання від Миколаївської міської ради, м. Миколаїв, як орендодавця та власника орендованої земельної ділянки, збудувало на вказаній земельній ділянці об`єкт нежитлової нерухомості логістичний центр з автостоянкою (офісна будівля літ. А-1, покриття І, ворота № 1, 4, огорожа № 2, 5, хвіртка № 3) та оформило на нього право власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, відповідачем фактично було порушено умови укладеного між сторонами договору оренди, що в свою чергу є підставою для його розірвання.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що підставою для розірвання договору оренди за частиною другою ст. 651 Цивільного кодексу України є істотне порушення умов договору саме стороною договору.

При цьому, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи 10.05.2019 року (вже під час розгляду справи в суді першої інстанції) між Товариством з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв (Продавець) та ОСОБА_1 , м. Миколаїв (Покупець) укладено договір купівлі-продажу логістичного центру з автостоянкою, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, місто Миколаїв, Херсонське шосе, будинок № 1г (один літера г).

Речове право на нерухоме майно логістичного центру з автостоянкою зареєстровано за Горшколєп Н.М. 10.05.2019 року, номер запису про право власності: 31490431, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.05.2019 року № 166129844 (а.с. 210).

Тобто, починаючи з 10.06.2019 року право власності на нерухоме майно, яке знаходиться на орендованій земельній ділянці належить ОСОБА_1 , м.Миколаїв, а не Товариству з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються ст. 120 Земельного кодексу України і ст. 377 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі" до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

У розумінні наведених положень законодавства при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (відповідно до договору, який містить необхідні за законом істотні умови), право попереднього власника або користувача припиняється в силу прямої вказівки закону без припинення у цілому договору оренди земельної ділянки. Відповідно, новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, а не у порядку повторного надання земельної ділянки, тобто має місце заміна сторони у зобов`язанні.

При цьому судова колегія зазначає, що у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону, незалежно від того, чи відбулося документальне переоформлення орендних правовідносин шляхом внесення змін у договір стосовно орендаря, оскільки переоформлення лише формально відображає те, що прямо закріплено в законі.

Отже, з моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права оренди земельної ділянки, на якій розміщене це майно у зв`язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права користування попереднього власника земельною ділянкою, на якій це майно розміщене, згідно з ч. 2 ст.120 Земельного кодексу України.

Тобто, особа, яка набула права власності на це майно фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщене у тому ж обсязі та на умовах, як і у попереднього власника. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.03.2018 року у справі № 904/6296/17, від 10.04.2018 року у справі № 915/672/17, від 07.11.2018 року у справі № 910/20774/17, від 27.02.2019 року у справі № 913/661/17, від 06.03.2019 року у справі № 914/2687/17, від 06.08.2019 року у справі №922/3421/18, від 08.10.2019 року у справі № 915/983/18 та інших.

За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що 10.05.2019 року (день купівлі-продажу нерухомості) у відповідача автоматично припинилося, а у ОСОБА_1 автоматично виникло право користування (оренди) спірною земельною ділянкою.

При цьому, договір оренди землі від 10.10.2016 року № 11202, укладений між Миколаївською міською радою, м. Миколаїв, як орендодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв, як орендарем, не припинив 10.05.2019 року дію в цілому, в цей день відбулася заміна сторони в зобов`язанні, а саме орендаря, з Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв на ОСОБА_1 , м.Миколаїв.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, право оренди земельної ділянки загальною площею 1170 кв.м., кадастровий № :02:002:0095, у Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв припинилося.

З урахуванням вказаного слід також зазначити, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що право власності як відповідача по справі - Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв, так і ОСОБА_1 , державна реєстрація такого права та документи на підставі яких вона була здійснена, скасовані в судовому порядку чи якимось іншим чином оскаржені, як і відсутні докази того, що договір купівлі-продажу від 10.05.2019 року, за яким право власності на логістичний центр перейшло до ОСОБА_1 , визнавався недійсним у встановленому чинним законодавством порядку.

При цьому, в постанові Верховного Суду від 20.02.2018 року по справі № 917/553/17 визначено наступну правову позицію: «Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій.

Згідно із ч. 5 цієї ж статті Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом»

Тобто, за відсутності доказів іншого, як на час вирішення справи по суті судом першої інстанції, так і на час перегляду справи судом апеляційної інстанції, саме ОСОБА_1 є власником логістичного центру, розташованого на спірній земельній ділянці, а отже автоматично і новим орендарем земельної ділянки за договором оренди, який в даному випадку просить розірвати позивач.

При цьому, судова колегія позбавлена можливості самостійно встановити обставини правомірності набуття як відповідачем у даній справі, так і ОСОБА_1 права власності не нерухоме майно, розташованого на спірній земельній ділянці, оскільки зазначені обставини виходять за межі предмета доказування у даній справі.

Доводи скаржника стосовно того, що право оренди відповідача у справі не припинилось, оскільки згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право оренди спірної земельної ділянки зареєстроване саме за Товариством з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м. Миколаїв, є необґрунтованими, оскільки з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що речове право на нерухоме майно логістичного центру з автостоянкою зареєстровано за Горшколєп Н ОСОБА_3 М ОСОБА_3 10.05.2019 року, номер запису про право власності: 31490431.

Таким чином, хоча Миколаївською міською радою, м. Миколаїв позов подавався до належного відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м.Миколаїв, в процесі розгляду справи відбулось заміна сторони у зобов`язанні договорі оренди землі, на ОСОБА_1 , яка стала новим орендарем за спірним договором, на час розгляду справи по суті Товариство з обмеженою відповідальністю Естетик-1, м.Миколаїв вже не було належним відповідачем у даній справі, оскільки не є стороною спірного договору оренди землі, що в свою чергу унеможливлює задоволення позовних вимог, з огляду на те, що підставою для розірвання договору оренди за ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України є істотне порушення умов договору саме стороною договору.

При цьому, судова колегія зазначає, що на відміну від попередньої редакції Господарського процесуального кодексу України, чинним Господарським процесуальним кодексом України (у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) не передбачено наявність у суду апеляційної інстанції повноважень суду першої інстанції, зокрема, щодо залучення до участі у справі належного відповідача.

Крім того, ч. 1-3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

При цьому матеріали справи не містять доказів звернення позивача до суду першої інстанції з таким клопотанням.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 06.08.2019 року у справі № 922/3421/18.

Крім того, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що заявлені Миколаївської міською радою, м. Миколаїв позовні вимоги, визначені позивачем самостійно, про розірвання спірного договору оренди землі, у разі їх задоволення фактично до поновлення порушених прав позивача не призведуть, оскільки вимоги щодо приведення земельної ділянки у первісний стан, обумовлений договором оренди та повернення земельної ділянки власнику, Миколаївською міською радою не заявлялись.

При цьому, станом на дату винесення постанови суду апеляційної інстанції у даній справі дія оскаржуваного договору оренди припинилася в зв`язку з закінченням строку його дії, що свідчить взагалі про неможливість задоволення позовних вимог у даній справі.

Що стосується доводів скаржника щодо того, що судом першої інстанції було неправомірно долучено до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу від 10.05.2019 року логістичного центру з автостоянкою, що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, Херсонське шосе, 1-г та копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 10.05.2019 року № 166129844, оскільки зазначені документи було подані відповідачем до суду з порушенням строків, судова колегія вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3, 4, 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Так, вищезазначені докази об`єктивно виникли лише 10.05.2019 року, вже після відкриття провадження у справі та спливу строків на подання відзиву, в момент, коли провадження у справі було зупинено, що унеможливлює подання таких доказів разом із відзивом на позовну заяву, з огляду на що судом першої інстанції було правомірно долучено зазначені докази до матеріалів справи.

Посилання скаржника на необґрунтованість відхилення судом першої інстанції його клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, чим було обмежено процесуальні права позивача, також є необґрунтованим та не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово надавав суду першої інстанції заяви щодо суті спору та з процесуальних питань, в т.ч. щодо долучення до матеріалів справи вищезазначених додаткових доказів, в яких виклав всі наявні в нього міркування щодо заявленого відповідачем клопотання, при цьому заперечення стосувалися, як процесуальних питань долучення доказів на цій стадії судового процесу, так і щодо суті доказів, які відповідач просив долучити. Таким чином, позивач використав всі надані йому процесуальним законом права щодо надання суду доказів, пояснень та міркувань з приводу предмета спору, а також надав та висловив заперечення щодо доказів, пояснень та міркувань відповідача.

Виходячи з вищевикладеного, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Миколаївської міської ради, м. Миколаїв не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.08.2019 року у справі № 915/1305/18 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.08.2019 року у справі № 915/1305/18 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.08.2019 року у справі № 915/1305/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 25.11.2019 року.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
С.І. Колоколов