СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2019 р. Справа № 917/1335/18

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Мальченко О.О.

за участю представників сторін:

позивача адвокат Сіренко Ю.Є., ордер КВ №722087 від 14.11.2019 року;

відповідача адвокат Василевська К.М., свідоцтво КС №7283/10 від 07.12.2018 року, ордер АІ №1011895 від 18.11.2019 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", м. Київ (вх. № 3189 П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 року у справі №917/1335/18 ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Паламарчук В.В.) повний текст якого складено 20.09.2019 року

за позовом Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", м. Київ

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин", м. Кременчук

про визнання недійсним одностороннього правочинну - зарахування однорідних зустрічних вимог на підставі листа (заяви) відповідача №42/698 від 17.05.2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" 29.10.2018 року звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до ПрАТ "Кременчуцький завод дорожніх машин" про визнання недійсним одностороннього правочину - зарахування однорідних зустрічних вимог на підставі листа (заяви) Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" № 42/698 від 17.05.2017 року.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 31.01.2019 року провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.04.2019 року ухвалу господарського суду Полтавської області від 31.01.2019 року у справі №917/1335/18 скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу про закриття провадження у справі та направляючи справу для продовження розгляду до господарського суду першої інстанції, виходив з того, що місцевим господарським судом закрито провадження у справі передчасно, без належного з`ясування фактичних обставин справи, які підлягали обов`язковому встановленню для застосування п. 2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 року у справі №917/1335/18 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Публічне акціонерне товариство "Діамантбанк" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 року у справі №917/1335/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" у повному обсязі та визнати недійсним односторонній правочин, а саме-зарахування однорідних зустрічних вимог на підставі листа (заяви) Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" №42/698 від 17.05.2017 року.

Одночасно апелянт просить поновити пропущений строк для подання апеляційної скарги, оскільки оскаржуване рішення отримав лише 24.09.2019 року.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.

Суд посилається на Постанову Національного банку України «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2001 року №135, яка втратила свою чинність у зв`язку із затвердженням Національним банком України «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (постанова Правління НБУ №22 від 21.01.2004 року).

Судом не прийнято до уваги те, що при розгляді справи №910/15361/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" до Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" про визнання зобов`язання припиненим судами першої, апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що саме лист Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" за вих.№42/698 від 17.05.2017 року за своїм змістом є заявою про зарахування зустрічних вимог.

Господарським судом Полтавської області при ухваленні рішення у справі всупереч висновкам судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі №910/15361/17, зроблений протилежний висновок, що заява Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" №42/698 від 17.05.2017 року не є заявою про зарахування зустрічних вимог, і на цій підставі відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог, що є порушенням процесуальних норм.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2019 року, суддею доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.10.2019 року клопотання Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено, поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" на рішення господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 року у справі; учасникам справи встановлено строк до 11.11.2019 року на протязі якого вони мають право подати відзиви на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на 18.11.2019 року о 12:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №115; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 року у справі №917/1335/18 зупинено.

12.11.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив (вх.№10656), в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, розгляд справи здійснювати за його участю, який долучено до метеріалів справи.

У судовому засіданні 19.11.2019 року представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 року у справі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" у повному обсязі та визнати недійсним односторонній правочин, а саме-зарахування однорідних зустрічних вимог на підставі листа (заяви) Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" №42/698 від 17.05.2017 року; представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Між АТ "Діамантбанк" (далі-банк) та ПАТ "Кременчуцький завод дорожніх машин" (далі-вкладник) укладено договір банківського вкладу (далі-депозиту) "Терміновий" №12-02-03-000021.170 від 28.03.2017 року, за умовами якого вкладник розміщує банківський вклад на вкладному (депозитному) рахунку у банку № НОМЕР_1 , відкритому вкладнику згідно генерального договору банківського вкладу (депозиту) № 12-02-03-000021 від 03.02.2012 року, сума вкладу - 2 000 000 грн., нарахування відсотків за вкладом становить 13.6 %, строк вкладу - 51 день, з 28.03.2017 року по 17.05.2017 року включно.

Пунктами 1.2.1, 2.1, 2.1.3, 2,4, зазначеного договору передбачено, що дата повернення вкладу 18.05.2017 року, банк зобов`язаний повернути вкладнику суму вкладу в порядку та на умовах, встановлених договором, здійснити примусове списання коштів, у випадках передбачених чинним законодавством України, вкладник має право: на отримання суми вкладу та нарахованих процентів в порядку та на умовах, встановлених договором, на повернення вкладу після спливу строку вкладу в порядку, передбаченому договором та чинним законодавством України (в т.ч. нормативно-правовими актами Національного банку України).

18.04.2017 року між сторонами укладено договір кредитної лінії №048, за яким ПАТ "Діамантбанк" (далі-кредитодавець) зобов`язується з 18.04.2017 року по 17.05.2017 року включно відкрити ПАТ "Кременчуцький завод дорожніх машин" (далі-позичальник) відновлювальну" кредитну лінію у розмірі 1 900 000 грн., кредитні кошти надаються позичальнику в межах відкритої згідно цього договору кредитної лінії зі сплатою позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 15,1% процентів річних, в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором позичальник в день укладення цього договору забезпечує надання кредитодавцю в заставу визначене нижче майно, а також забезпечує надання кредитодавцю поруки відповідно до викладеного нижче: позичальник в день укладення цього договору надає в заставу кредитодавцю майнові права на суму 2 000 000 грн., що випливають з договору банківського вкладу (депозиту) "Терміновий" № 12-02-03-000021.170 від 28.03.2017 року, укладеного між ПАТ "Діамантбанк" та позичальником, які (майнові права) полягають у праві вимагати від кредитодавця повернення грошових коштів в сумі 2 000 000 грн., розміщених позичальником у кредитодавця терміном до 17 травня 2017 року включно; порука відсутня (п.2.1).

Згідно додаткової угоди №1 від 18.04.2017 року до договору кредитної лінії №048 від 18.04.2017 року, кредитодавець надає позичальнику кредитні кошти у розмірі 1 900 000 грн., в межах кредитної лінії, відкритої згідно кредитного договору.

За змістом додаткової угоди №2 від 23.06.2017 року до договору кредитної лінії №048 від 18.04.2017 року, кредитодавець, відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію у розмірі 190000,00 грн. до 23.06.2017 року.

18.04.2017 року між ПАТ " Діамантбанк " (далі-заставодержатель) та ПАТ "Кременчуцький завод дорожніх машин" (далі-заставодавець) укладено договір застави майнових прав на вклад (далі-депозит) №048/1, відповідно до умов якого заставодавець в забезпечення своєчасного та в повному обсязі виконання зобов`язання заставодавця за кредитним договором передає заставодержателю в заставу належні йому на момент укладення договору майнові права вимоги за договором банківського вкладу, що укладений між заставодавцем та боржником (відповідачем), предметом застави за договором є належні заставодавцю майнові права вимоги за договором банківського вкладу.

Відповідно до п.2.2. договору, за згодою сторін вартість майнових прав, що належать заставодавцю за договором банківського вкладу та виступають предметом застави за цим договором, складає - 2 000 000 грн.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 24.04.2017 року №264-рш/БТ "Про віднесення ПАТ "Діамантбанк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.04.2017 року №1684 "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", згідно з яким було розпочато процедуру виведення ПАТ "Діамантбанк " з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Позивач посилається на те, що після запровадження в Банку тимчасової адміністрації Приватним акціонерним товариством "Кременчуцький завод дорожніх машин" листом №42/698 від 17.05.2017 року направлено на адресу позивача, платіжне доручення №6 від 17.05.2017 року, яке банком виконано не було, у зв`язку з тим, що перерахування грошових коштів відповідно до наданого платіжного доручення призвело б до задоволення його вимог, як кредитора ПАТ "Діамантбанк", під час тимчасової адміністрації, що забороняється здійснювати в силу норм п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно рішення Правління Національного банку України від 22.06.2017 року № 394-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Діамантбанк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 23.06.2017 року №2663 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Діамантбанк" та делегування повноважень ліквідатора банку", згідно якого була розпочата процедура ліквідації ПАТ "Діамантбанк" за період з 24.06.2017 року до 23.06.2019 року включно.

Листом від 29.06.2017 року ПАТ "Кременчуцький завод дорожніх машин" просив ПАТ "Діамантбанк" здійснити погашення кредитної заборгованості за договором кредитної лінії №048 від 18.04.2017 року коштами, які надані в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме: коштами згідно договору банківського вкладу(депозиту) №12-02-03-000021.170 від 28.03.2017 року у сумі 2 000 000 грн., на що відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для заліку зустрічних однорідних вимог до моменту настання обставин, передбачених ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", згідно листа №316/01л від 19.07.2017 року.

Позивач зазначає, що відповідно до умов договору кредитної лінії №048 від 18.04.2017 року з урахуванням додаткової угоди №1 від 18.04.2017 року до нього, строк повернення кредитного траншу в сумі 190000,00 грн був встановлений по 17.05.2017 року включно.

Лист (заява) №42/698 від 17.05.2017 року від відповідача був отриманий позивачем 17.05.2017 року, а тому, строк виконання зобов`язання з повернення кредитного траншу в сумі 1900000,00 грн. на момент подачі вказаного листа ще не настав, бо до кінця дня 17.05.2017 року позичальник мав право погасити заборгованість за вказаним кредитним траншем в сумі 1900000,00 грн.

За домовленістю сторін строк повернення кредитного траншу в сумі 1900000,00 грн. відповідно до додаткової угоди №2 був продовжений до 23.06.2019 року, а тому, позивач посилається на те, що одна з вимог, яка необхідна для здійснення зарахування однорідних зустрічних вимог, а саме настання строку виконання зобов`язань, не була дотримана.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області.

10.09.2019 року господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в задоволенні позовний вимог, виходив зокрема з того, що звертаючись з позовом до господарського суду першої інстанції, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права, проте цей тягар доведення позивачем не витриманий та, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що заява №42/698 від 17.05.2019 року містить письмове волевиявлення відповідача на припинення зустрічних вимог зарахуванням та того, що її можна вважати заявою про зарахування зустрічних позовних вимог.

Колегія суддів з такими висновками місцевого господарського суду не погоджується та зазначає наступне.

Так, господарським судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що при розгляді справи №910/15361/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" до Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" про визнання зобов`язання припиненим судами першої, апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що саме лист Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" за вих.№42/698 від 17.05.2017 року за своїм змістом є заявою про зарахування зустрічних вимог.

Вказані обставини підтверджуються рішенням господарського суду м. Києва від 09.11.2017 року, постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2018 року та постановою Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі №910/15361/17.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктивний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

У пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зазначено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Також, відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №.28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, обставини встановлені судовим рішенням у справі №910/15361/17, яке набрало законної сили, повторного доведення не потребують, оскільки у розгляді даної справи беруть участь ті самі особи щодо яких встановлено ці обставини.

Так, при розгляді справи №910/15361/17 за позовом Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" до Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" про визнання зобов`язання припиненим судами першої, апеляційної та касаційної інстанції встановлено, що саме лист Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" за вих.№42/698 від 17.05.2017 року за своїм змістом є заявою про зарахування зустрічних вимог.

Втім, місцевий господарський суд дійшов іншого висновку про те, що з поданих позивачем доказів, суд не вбачає, що заява № 42/698 від 17.05.2019 р містить письмове волевиявлення відповідача на припинення зустрічних вимог зарахуванням, та не може вважатися заявою про зарахування зустрічних позовних вимог.

А отже, господарським судом Полтавської бласті при ухваленні рішення у даній справі, всупереч висновкам судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі №910/15361/17, зроблено протилежний висновок про те, що заява Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" №42/698 від 17.05.2017 року не є заявою про зарахування зустрічних вимог і на цій підставі відмовлено позивачу в задоволенні його позовних вимог.

Окрім того, щодо строку виконання зобов`язань слід зазначити наступне.

Відповідно до положень частин 1 - 3 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Статтею 203 ГК України передбачено припинення господарського зобов`язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування, для чого достатньо заяви однієї сторони.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному з яких одна сторона є кредитором, а інша боржником, а в другому-навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому).

Аналогічні положення закріплені у ст. 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

А тому, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін за одночасної наявності трьох умов: вимога про зарахування є зустрічною; вимога є однорідною; строк виконання за зустрічною вимогою або настав, або невстановлений договором, або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Недопустимість зарахування зустрічних вимог визначено статтею 602 Цивільного кодексу України, відповідно до положень якої не допускається зарахування зустрічних вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Виходячи з викладеного, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути:зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей. При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Крім цього, між сторонами не повинно бути спору відносно характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання.

Колегія суддів враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 08.10.2019 року у справі №914/319/18.

А тому, той факт, що відповідно до умов договору кредитної лінії №048 від 18.04.2017 року з урахуванням додаткової угоди №1 від 18.04.2017 року до нього, строк повернення кредитного траншу в сумі 1 900 000 грн. був встановлений по 17.05.2017 року включно, лист (заява) №42/698 від 17.05.2017 року від Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" був отриманий позивачем 17.05.2017 року, а строк виконання зобов`язання з повернення кредитного траншу в сумі 1 900 000,00 грн. на момент подачі вказаного листа ще не настав, оскільки до кінця дня 17.05.2017 року позичальник мав право погасити заборгованість за вказаним кредитним траншем в сумі 1 900 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що за домовленістю сторін строк повернення кредитного траншу в сумі 1 900 000,00 грн. відповідно до додаткової угоди №2 був продовжений до 23.06.2017 року, а тому одна з вимог, яка необхідна для здійснення зарахування однорідних зустрічних вимог, а саме настання строку виконання зобов`язань не була дотримана.

Крім того, Постанова Національного банку України «Про затвердження Інструкції про безготівкові рахунки в Україні в національній валюті» Інструкція від 29.03.2001 року №135 втратила свою чинність у зв`язку із затвердженням Національним банком України Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (постанова Правління Національного банку України №22 від 21.01.2004 року).

Також, ч.8 ст.46 спеціального для неплатоспроможних банків Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня початку ліквідації банку забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов`язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов`язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з пов`язаними з банком особами.

Відповідно до ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування » кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян;2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних із консолідованим продажем активів Фондом;4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними;6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано;7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку;8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом;9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку;10) вимоги за субординованим боргом.

Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними, що не позбавляє Фонд або уповноважену особу Фонду права звертатися з вимогами до пов`язаної з банком особи у порядку, визначеному частиною п`ятою цієї статті.

При цьому відповідно до ч.4 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги Фонд не враховує суму грошових вимог цього кредитора.

Отже, ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить заборону зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань, прощення боргу, тощо та визначає випадки, на які зазначені обмеження не поширюються; стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначає черговість задоволення вимог всіх кредиторів неплатоспроможного банку, в тому числі і тих кредиторів, вимоги яких задовольняються в результаті зарахування зустрічних однорідних вимог.

Разом з тим, порушення визначеного ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» принципу черговості ставить у нерівне становище інших кредиторів банку у порівнянні з кредитором, який отримує задоволення своїх вимог не в тому порядку та черговості, як це передбачено ст.52 Закону.

Колегія суддів враховує правові позиції Верховного Суду України викладені у постанові від 21.12.2016 року у справі №6-2047цс16 щодо нівелюваня можливості в період здійснення ліквідаційної процедури банку зарахування зустрічних однорідних вимог (взаємозалік кредит/депозит); та Верховного Суду викладену у постановах від 30.01.2018 року у справі №349/440/16-ц про пріоритетність Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким передбачено особливий порядок задоволення вимог кредиторів згідно встановленої черговості та неприпустимість задоволення вимог кредиторів поза межами ліквідаційної процедури; від 13.02.2018 року у справі №916/4737/14 де зазначено, на те, що слід враховувати, що після початку процедури ліквідації банку задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому Законом №4452-VI, порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону.

Отже, задоволення вимог відповідача шляхом зарахування однорідних зустрічних вимог на підставі листа/заяви №42/698 від 17.05.2017 року, на якому наполягає відповідач порушує встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядок та черговісь задоволення вимог кредиторів банку і ставить у нерівне становище інших кредиторів банку у порівнянні з відповідачем, який отримує задоволення своїх вимог не в тому порядку та черговості, як це передбачено ст.52 Закону.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами частини 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи викладене , колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції наведеного не врахував та не надав оцінки обставинам справи, умовам договору кредитної лінії №048 від 18.04.2017 року, договору банківського вкладу №12-02-03-000021.170 від 28.03.2017 року та заяві відповідача №42/698 від 17.05.2017 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити.

Згідно із п. 2 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Отже, місцевий господарський суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та за умов недоведеності обставин справи, що місцевий господарський суд визнав встановленими, а тому рішення господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 року у справі №917/1335/18 слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, поклавши судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.2 ч.1 ст. 275, п.1,4 ч.1 ст.277, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 10.09.2019 року у справі №917/1335/18 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати недійсним односторонній правочин зарахування однорідних зустрічних вимог на підставі листа (заяви) Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин", №42/698 від 17.05.2017 року.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький завод дорожніх машин" (39600, Полтавська область, м. Кременчук, проспект Свободи, буд. 4, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" (04070, м. Київ, Контрактова площа, 10-А, адреса для листування: 04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, 48, ) 1762,00 грн. судового збору за подання позову та 2643,00 грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.11.2019 року.

Головуючий суддя О.І. Терещенко

Суддя В.І. Сіверін

Суддя П.В. Тихий