РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2019Справа № 910/13228/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С., розглянувши в нарадчій кімнаті в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 344 374, 43 грн.,

Без повідомлення (виклику) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Кременчуцький сталеливарний завод» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - відповідач) про стягнення 344 374, 43 грн., з яких 184 615, 70 грн. пені, 30 768, 82 грн. 3% річних та 128 989, 91 грн. інфляційних втрат. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати, які складаються з витрат по оплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 34 500, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що у зв`язку з несвоєчасною оплатою прийнятого товару відповідачем, як покупцем, який зобов`язався нести відповідальність за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару у встановлені Договором строки, позивач на підставі пункту 7.3. Договору нарахував і заявив до стягнення пеню, а також згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.09.2019 відкрито провадження у справі № 910/13228/19, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.

24.10.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позов, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки позивачем не дотримано умов п. 4.2. Договору, оскільки відповідачу не було надано повного пакету документів, визначених вказаним Договором. Зокрема, станом на час складання відзиву позивачем не була надана передбачена даним пунктом Договору видаткова накладна, тоді як Акт приймання-передачі товару № 1 від 17.10.2018 оформлений неналежним чином, оскільки підписаний філією «ПВРЗ» ПАТ «Українська залізниця», яка не є покупцем в розумінні Договору. Крім того, позивачем не було надано суду ані копій сертифікатів відповідності, ані доказів своєчасного надання цих документів відповідачу. Таким чином відповідач вважає, що ним не був порушений строк оплати товару, оскільки позивач не надав повний комплект документів, передбачених п. 4.2. Договору, на підставі яких відповідач здійснює оплату кожної партії товару.

05.11.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано відповідь на відзив, відповідно до змісту якої позивач доводи відповідача вважає безпідставними.

13.11.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані пояснення у справі в порядку статті 42 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16 жовтня 2018 року між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Покупець) було укладено договір поставки № ПВРЗ (ВМТП-18.675)ю (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язується поставити і передати у зумовлені строки у власність Покупцю певну продукцію, надалі товар, відповідно до Специфікації № 1 (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною Договору, а Покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов даного Договору.

Найменування товару: рама бокова, балка надресорна (пункт 1.2. Договору).

Згідно з пунктом 1.3. Договору кількість і асортимент товару передбачається у Специфікації № 1, яка додається до даного Договору (Додаток № 1).

Відповідно до пункту 1.7. Договору вантажоодержувачем та платником товару є філія «Панютинський вагоноремонтний завод» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Пунктом 2.2. Договору визначено, що підтвердженням якості товару з боку Постачальника є сертифікат якості, який надається на кожну одиницю товару та копія сертифікату відповідності. Покупець має право повернути Постачальнику неякісний товар.

В силу п. 5.1.4. Договору датою поставки товару вважається день підписання Покупцем або його уповноваженим представником видаткової накладної при поставці автотранспортом або дата штампу залізничної станції на залізничній накладній про приймання до перевезення.

Підтвердженням одержання товару Покупцем є акт прийому-передачі товару, підписаний уповноваженими представниками сторін (пункт 5.2.5. Договору).

За умовами п.п. 3.1., 3.4. Договору Покупець оплачує поставлений Постачальником товар за ціною, вказаною у Специфікації № 1 (Додаток № 1). Ціна цього Договору становить 3 876 000, 00 грн. з урахуванням ПДВ.

Відповідно до пункту 4.2. Договору Покупець оплачує Постачальнику кожну партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару Покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання Постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, Акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару), документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД.

На виконання умов Договору та згідно з листом відповідача № 01-06/7688 від 16.10.2018, позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 3 876 000, 00 грн., що підтверджується:

- накладними № КСЗ-0000989 від 17.10.2018 на суму 1 368 000, 00 грн., № КСЗ-0000990 від 17.10.2018 на суму 1 368 000, 00 грн., № КСЗ-0000991 від 17.10.2018 на суму 1 140 000, 00 грн.;

- актами прийому-передачі № 1 від 17.10.2018, № 2 від 17.10.2018, № 3 від 17.10.2018;

- довіреностями № 1436 від 16.10.2018, № 1437 від 16.10.2018, № 1438 від 16.10.2018.

Для оплати поставленої продукції позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру № КСЗ-100378 від 17.10.2018 на суму 3 876 000, 00 грн.

Проте, отриманий товар в сумі 3 876 000, 00 грн. відповідачем було оплачено з порушенням встановлених умовами Договору строків, а саме: 28.12.2018 на суму 1 000 000, 00 грн., 18.02.2019 на суму 2 876 000, 00 грн.

У зв`язку з несвоєчасною оплатою прийнятого товару відповідачем, як покупцем, який зобов`язався нести відповідальність за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару у встановлені Договором строки, позивач на підставі пункту 7.3. Договору нарахував і заявив до стягнення у цій справі пеню за несвоєчасне виконання відповідачем свого зобов`язання з оплати прийнятого товару в сумі 184 615, 70 грн., а також на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України 3% річних в сумі 30 768, 82 грн. та інфляційні втрати в сумі 128 989, 91 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначалось вище, за умовами пункту 4.2. Договору Покупець оплачує Постачальнику кожну партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару Покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання Постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, Акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару), документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД.

Судом встановлено, що накладні та акти прийому-передачі з боку відповідача підписані без зауважень та заперечень, і жодних доказів на підтвердження того, що разом з означеними актами відповідачем не був отриманий передбачений пунктом 4.2. Договору пакет документів матеріали справи не містять.

Твердження відповідача про те, що Акт прийому-передачі товару № 1 від 17.10.2018 оформлений неналежним чином, оскільки підписаний філією «Панютинський вагоноремонтний завод» АТ «Українська залізниця», яка не є покупцем в розумінні Договору, суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, оскільки відповідно до п. 1.7. Договору вантажоодержувачем та платником товару є філія «Панютинський вагоноремонтний завод» АТ «Українська залізниця».

При цьому, суд зауважує, що умовами договору не передбачено, що документи, що підтверджують якість продукції повинні бути надані відповідачу окремо від акту приймання-передачі.

Одночасно суд зазначає, що пунктом 6.2.4. Договору відповідачу надано право повернути рахунок Постачальнику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення документів, зазначених у пункті 4.2. розділу IV цього Договору (відсутність печатки, підписів тощо).

Однак, виставлений позивачем рахунок-фактуру № КСЗ-100378 від 17.10.2018 на суму 3 876 000, 00 грн. відповідачем був оплачений, а матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідач висловлював свої заперечення щодо недотримання позивачем вимог пункту 4.2. Договору.

Статтею 666 Цивільного кодексу України встановлені правові наслідки невиконання продавцем обов`язку передати приналежності товару та документи, що стосуються товару.

Так, відповідно до вищевказаної норми матеріального права якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Судом встановлено, що відповідач не звертався до позивача з вимогою надати визначені договором документи, встановивши при цьому, розумний строк для їх передання. Докази відмови відповідача від договору та повернення отриманого товару чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов`язань за договором у повному обсязі у відповідності до вимог законодавства та умов укладеного між сторонами договору відсутні.

Отже, відповідач з часу отримання товару не скористався наданим йому нормами статті 666 Цивільного кодексу України правом встановити постачальнику строк для передачі необхідних документів, що стосуються товару, а в разі не виконання вимог - відмовитися від договору та повернути товар. Так, відповідач у період з часу отримання товару не відмовився та не повідомив позивача про намір відмовитися від нього через відсутність будь-яких документів, що його стосуються, водночас і не вимагав від позивача надання цих документів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що в даному випадку відсутні відкладальні умови в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України, як і відсутнє прострочення кредитора згідно зі статтею 613 Цивільного кодексу України.

При цьому, судом встановлено, що позивачем оформлені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна № 49 від 17.10.2018 на суму 3 876 000, 00 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на нарахування пені за несвоєчасну оплату товару сторони узгодили у пункті 7.3. Договору, в якому передбачили, що у за несвоєчасну оплату Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекси споживчих цін (індекси інфляції), які є показниками загального рівня інфляції в економіці, розраховуються в цілому за місяць, а не на конкретні дати. Встановлено, що вони розраховуються Державним комітетом статистики України щомісячно та публікуються в наступному за звітним місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 910/21564/16 від 10.07.2019.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в сумі 184 615, 70 грн. та 3% річних в сумі 30 768, 82 грн. за період з 31.10.2018 по 17.02.2019, а також інфляційних втрат в сумі 128 989, 91 грн. за період з листопада 2018 року по лютий 2019 року, суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо оплати вартості поставленого йому товару, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу в сумі 34 500, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано Договір від 24.01.2018 про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, Угоду від 28.12.2018 про внесення змін до Договору про надання правової допомог адвокатом, Угоду від 03.01.2019 до Договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, укладені між позивачем та адвокатом Винник Романом Олексійовичем.

Так, відповідно до п. 1 Угоди від 03.01.2019, Клієнт доручає Адвокату ведення справи про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат, річних за весь час користування коштами та судових витрат з Акціонерного товариства «Українська залізниця» за договором поставки ПВРЗ(ВМТП-18.675)ю від 16.10.2018.

Сторони погодили, що вартість професійної правничої допомоги Адвоката, яка буде надана Клієнту на стадії досудового врегулювання спору та під час судового розгляду в Господарському суді м. Києва визначається прейскурантом цін до основного договору в редакції від 28.12.2018 (введений в дію з 01.01.2019) і на дату укладення цієї угоди складає 34 500, 00 грн. з урахуванням податків, зборів, інших обов`язкових платежів та без врахування сум, які підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги (пункт 3 Угоди від 03.01.2019).

Пунктом 4 Угоди від 03.01.2019 сторони погодили перелік послуг з професійної правничої допомоги, яка надається в межах виконання доручення Клієнта, до якого входить: представництво інтересів Клієнта в господарському суді; вивчення та правовий аналіз положень договору ПВРЗ(ВМТП-18.675)ю від 16.10.2018 року, інших документів, що стосуються укладення договору; консультації Клієнта щодо порядку стягнення заборгованості, участь у нарадах Клієнта з питань збирання доказів виконання спірного договору; вивчення документів щодо виконання договору ПВРЗ(ВМТП-18.675)ю від 16.10.2018 року; забезпечення дотримання клієнтом досудового порядку врегулювання спору, складання тексту та направлення претензії Боржнику; формування доказової бази, виготовлення, систематизація, групування доказів, додатків до позовної заяви, в тому числі сканування, роздруківка, посвідчення копії документів по спірним відносинам; складання позову, що включає написання тексту позовної заяви, розрахунок ціни позову, розрахунок суми та підготовка платіжних документів з оплати судового збору, направлення засобами поштового зв`язку позовної заяви до Господарського суду м. Києва, складання опису поштового вкладення, оформлення інших поштових документів; організація виконання п. 1 ч. 1 статті 164 ГПК України, в тому числі, направлення засобами поштового зв`язку копії позовної заяви, складання опису поштового вкладення, оформлення інших поштових документів; консультація Клієнта з питань судового розгляду, звіти адвоката за наслідками кожного судового засідання; складання процесуальних та інших документів в інтересах; ознайомлення та правовий аналіз відзиву на позовну заяву, в тому числі правова оцінка обґрунтованості обставин, викладених у відзиві, погодження з Клієнтом стратегії спростування доводів та обставин, викладених боржником у відзиві; складання документів по суті справи (відповідь на відзив), направлення таких документів на адресу відповідача та суду.

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Винник Романом Олексійовичем (Свідоцтво на право на зайняття адвокатською діяльністю № 605 від 25.07.2008) було виконано взяті на себе за вищевказаною Угодою зобов`язання, в тому числі вивчення та правовий аналіз положень договору ПВРЗ(ВМТП-18.675)ю від 16.10.2018 року, інших документів, що стосуються укладення договору; вивчення документів щодо виконання договору ПВРЗ(ВМТП-18.675)ю від 16.10.2018 року; складання позову, що включає написання тексту позовної заяви № 40-21/366 від 20.09.2019, в якій викладено розрахунок ціни позову, розрахунок суми та підготовка платіжних документів з оплати судового збору, правовий аналіз відзиву на позовну заяву, в тому числі правова оцінка обґрунтованості обставин, викладених у відзиві, складання документів по суті справи (відповідь на відзив № 40-21/406 від 01.11.2019), письмових пояснень в порядку статті 42 Господарського процесуального кодексу України № 40-21/428 від 11.11.2019.

Суд звертає увагу відповідача на те, що за приписами ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Проте, всупереч наведеного вище, відповідачем заперечень з приводу наявності підстав вважати розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу завищеним не наведено.

Приймаючи до уваги висновок Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, прийнятій об`єднаною палатою Касаційного господарського суду, враховуючи відсутність належної обґрунтованості заперечень відповідача щодо розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, з огляду на сукупність доказів щодо витраченого адвокатом часу на підготовку позовної заяви, характер спірних правовідносин у справі, ціну позову, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 34 500, 00 грн. є належним чином доказово підтвердженими, співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг й виконаних робіт та ціною позову.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 344 374, 43 грн. задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (39621, Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Івана Приходька, будинок 141; ) 184 615 (сто вісімдесят чотири тисячі шістсот п`ятнадцять) грн. 70 коп. пені, 128 989 (сто двадцять вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 91 коп. інфляційних втрат, 30 768 (тридцять тисяч сімсот шістдесят вісім) грн. 82 коп. 3% річних, 5 165 (п`ять тисяч сто шістдесят п`ять) грн. 62 коп. витрат по сплаті судового збору та 34 500 (тридцять чотири тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Відповідно до частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

6. Згідно з підпунктом 17.5. пункту 17 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 21.11.2019 року.

Суддя В.С. Ломака