ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року Справа № 924/1118/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.06.2019 р. у справі №924/1118/18 (суддя Гладюк Ю.В., повний текст рішення складено 01.07.2019 р.)

за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (м. Київ)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Фуд Юкрейн" (м. Хмельницький)

про стягнення грошей

за участю представників сторін:

позивача - Наконечна А.В.

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Фуд Юкрейн" про стягнення 20 004 796, 20 грн. заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном та 742 711, 81 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору фінансового лізингу від 01.07.2016 р. № 4Т16041ЛИ в частині сплати лізингових платежів, у зв`язку з чим позивач (за період користування об`єктом лізингу), згідно умов договору, нарахував та просить стягнути з відповідача відсоткову винагороду за користування майном, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, а також пеню, що нарахована на дану заборгованість та на заборгованість зі сплати винагороди за користування майном.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 26.06.2019 р. у справі №924/1118/18 позов задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 19 148 649, 86 грн. заборгованості по оплаті відсоткової винагороди за користування майном, 742 711, 81 грн. пені, 298 763, 12 грн. судового збору; в решті позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що оскільки матеріалами справи підтверджено факт наявності заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном, докази оплати відповідачем вищевказаної винагороди, станом на дату її оплати, за заявлений період в матеріалах справи відсутні, тому, суд, здійснивши перевірку правильності здійснених позивачем нарахувань з врахуванням заперечень відповідача щодо поданого позивачем розрахунку - задоволив вимоги частково.

Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що пеня є договірним/законодавчим способом забезпечення зобов`язання, а тому встановлений судом факт прострочення оплати винагороди та наявність у договорі п. 7.1., що передбачає застосування пені (в тому числі за прострочку винагороди) є підставою для задоволення позову, в частині стягнення останньої.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача 856 146,34 грн. заборгованості по оплаті відсоткової винагороди за користування майном, прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що відповідач за весь час дії договору сплатив лише два лізингові платежі (25.07.2016 р. в розмірі 411 865,12 грн. та 23.08.2016 р. в розмірі 4 122 429, 77 грн.). В подальшому лізингові платежі відповідачем не сплачувалися, що й призвело до виникнення заборгованості за договором фінансового лізингу.

Скаржник вказує, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку щодо періоду стягнення, оскільки не взяв до уваги період по 31.01.2017 р., в якому відповідач також допускав невчасні та не в повному обсязі оплати відсоткової винагороди за користування майном, а тому судом необґрунтовано відмовлено позивачу в стягненні 856 146,34 грн. заборгованості по сплаті відсоткової винагороди за користування майном за договором.

Суд першої інстанції невірно зробив висновок, що не можуть бути задоволеними позовні вимоги позивача по нарахованим в період до 01.02.2017 р. платежам з відсоткової винагороди за користування майном, оскільки такий висновок прямо протирічить умовам укладеного договору фінансового лізингу.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.08.2019 р. розгляд апеляційної скарги призначено на 11.09.2019 р. об 14:30 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 30.09.2019 р. об 12:15 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 06.11.2019 р. об 14:30 год.; зобов`язано позивача надати суду детальний розрахунок суми заборгованості, яка заявлена до стягнення у даній справі, із врахуванням умов договору фінансового лізингу №4Т1641ЛИ від 01.07.2016 р. та укладених до нього додаткових угод, беручи до уваги: графік лізингових платежів та здійсненні відповідачем проплати з зазначенням платежу, суми проплат, суми прострочених платежів із зазначенням періодів; нарахування винагороди із зазначенням періодів; нарахування пені.

На виконання вимог суду акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" надіслало до суду пояснення до якого долучено детальний розрахунок суми заборгованості за договором фінансового лізингу №4Т1641ЛИ від 01.07.2016 р. та укладених до нього додаткових угод.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.11.2019 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 20.11.2019 р. об 15:30 год.; доручено забезпечення проведення відеоконференції Господарському суду Дніпропетровської області; повторно зобов`язано позивача надати суду детальний розрахунок суми заборгованості, яка заявлена до стягнення у даній справі, із врахуванням умов договору фінансового лізингу №4Т1641ЛИ від 01.07.2016 р. та укладених до нього додаткових угод, беручи до уваги: графік лізингових платежів та здійсненні відповідачем проплати з зазначенням платежу, суми проплат, суми прострочених платежів із зазначенням періодів; нарахування винагороди із зазначенням періодів; нарахування пені.

Розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 р. 01-04/1027 у зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії по справі - Петухова М.Г. у період з 18.11.2019 р. по 28.11.2019 р. включно, відповідно до статті 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п.п. 18, 20 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну суддів-членів колегії у справі.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 р. для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В., суддя Грязнов В.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.11.2019 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у новому складі суду; доручено забезпечення проведення відеоконференції Дніпровському апеляційному суду м. Дніпро.

Представник позивача в судовому засіданні 20.11.2019 р. підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача 856 146,34 грн. заборгованості по оплаті відсоткової винагороди за користування майном, прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задоволити.

Відповідач не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання 20.11.2019 р. не з`явився, причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (т. 2, а.с. 45-46).Враховуючи,що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, обмеженість строків її розгляду, колегія суддів вважає за можливе розглянтуии справу у відсутності представника відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено апеляційним судом, 20.10.2015 р. між ПАТ КБ "Приватбанк" та ТОВ "Транс Фуд Юкрейн" укладено угоду про використання електронного цифрового підпису за яким сторони засвідчили свою згоду про те, що ведення документообігу, в тому числі підписання правочинів, угод, договорів, додаткових угод та інших документів, які будуть укладатися сторонами може здійснюватися, як шляхом власноручного підписання, так і шляхом накладання електронного цифрового підпису (печатки) з посиленим сертифікатом ключа, який видано АЦСК.

01.07.2016 р. між ПАТ КБ "Приватбанк" (банк) та ТОВ "Транс Фуд Юкрейн" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 4Т16041ЛИ, за яким банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

На дату укладення цього договору вартість майна становить 494 238 143 грн. (п. 1.2. договору).

Згідно п. 2.1. договору, розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюється додатком № 2.

Пункт 2.3.2. договору визначає, що лізингоодержувач сплачує банку відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений в додатку 2.

У випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором, відсоткова винагорода за користування майном складає 24 % річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку № 2 (п. 2.3.3. договору).

Згідно п. 2.4. договору, розрахунок винагороди здійснюється 25-го числа кожного поточного місяця, починаючи з дати прийому-передачі майна у лізинг. Нарахування та сплата винагороди здійснюється щомісячно з 25-го числа по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначений в додатку 2, або дату останнього погашення заборгованості за цим договором у день дострокового повного виконання зобов`язань за цим договором. У випадку несплати винагороди за користування майном, отриманим в лізинг, у зазначений термін, винагорода вважається простроченою.

Відповідно до п. 5.1.8. договору, банк має право відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови банку від договору, договір є розірваним з дати зазначеної банком у повідомленні про відмову від договору.

Згідно п. 6.2.4. договору, лізингоодержувач зобов`язаний повернути майно банку у випадку розірвання договору у стані, в якому воно було отримане з урахуванням нормального зносу, сплативши при цьому банку заборгованість по лізингових платежах на поточну дату, інших платежів за цим договором, а також відшкодувати заподіяні цим збитки, в строк не пізніше дати розірвання цього договору.

Відповідно до п. 6.2.11 договору, лізингоодержувач зобов`язується сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; винагороду за користування майном отриманим в лізинг; інші витрати.

Як передбачено п. 7.1. договору у випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, по сплаті винагород, сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, яка розраховується у відсотках річних від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов`язань здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане лізингоодержувачем (п. 7.10 договору).

У відповідності до п. 8.2.3. договору, договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за 3 дні, у випадку, повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 днів. Порушення строків сплати винагород за договором.

Згідно п. 9.1. договору, строк дії договору з дати його підписання по 2036 р. У частині не виконаних сторонами зобов`язань договір діє до повного їх виконання.

Договір підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

Додатком № 1 до даного договору сторони встановили найменування майна (та адреса), що є об`єктом лізингу. Додаток 2 до договору встановлює графік лізингових платежів, який підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

Згідно акту № 1 прийому-передачі майна від 01.07.2016 р., ПАТ КБ "Приватбанк" передав, а ТОВ "Транс Фуд Юкрейн" прийняло в платне володіння та користування нерухоме майно, яке зазначено в додатку номер 1 до договору фінансового лізингу від 01.07.2016 р. № 4Т16041ЛИ.

Акт підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

До договору фінансового лізингу від 01.07.2016 р. № 4Т16041ЛИ також укладено наступні додаткові угоди:

від 01.07.2016 р., яка стосується змін п. 4.2. основного договору (підписана та скріплена печатками сторін);

від 07.07.2016 р., яка стосується змін п. 1.4. договору (данні щодо номерів рахунків) та укладена з використанням електронного цифрового підпису (докази внесення такого підпису арк.. справи № 28-30);

від 29.07.2016 р., яка стосується змін п. 6.2.11 основного договору, а саме: викладення цього пункту в такій редакції: "лізингоодержувач зобов`язаний оплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку "Фінансовий лізинг (оренда)"; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банку.

Крім того, даною додатковою угодою виключено з договору підпункт 2.3.4. пункту 2.3. розділу 2. Додаткова угода підписана та скріплена печатками сторін;

- додаткова угода відносно зміни графіку лізингових платежів, яка укладена з використанням електронного цифрового підпису сторін (з доказами накладення ЕЦП 05.08.16 - арк.. справи №35-38);

- додаткова угода з доказами накладення електронного цифрового підпису 03.11.2016 р., яка стосується змін пунктів 2.3.2. та 2.3.3. основного договору, а саме: з 07.11.2016 р. п. 2.3.2. основного договору викладено в такій редакції: "відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 10, 5 % річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу зазначений у додатку 2". Пункт 2.3.3. основного договору викладено в такій редакції: „У випадку порушення лізингоодержувачем зобов`язань по сплаті лізингових платежів, передбачених цим договором відсоткова винагорода за користування майном складає 21% річних від суми залишку несплаченої вчасно частини вартості майна, згідно додатку 2".

06.06.2017 р. позивач направив на адресу відповідача повідомлення № Є. Upr 1/3-67070 від 31.05.2017 р., в якому зазначив, що у зв`язку з невиконанням договору фінансового лізингу відповідачем, даним листом позивач повідомляє про розірвання договору фінансового лізингу №4Т16041ЛИ від 01.07.16. Також позивач вимагає сплатити заборгованість за договором. Доказ направлення листа - поштове повідомлення з штампом пошти з відміткою про вручення 06.06.2017 р. та підписом про отримання.

Згідно акту прийому-передачі від 15.06.2017 р. (підписаний сторонами та скріплений їх печатками) відповідач передав, а позивач прийняв нерухоме майно, що є об`єктом лізингу за договором від 01.07.2016 р. № 4Т16041ЛИ.

Позивач направив відповідачу ще два повідомлення з вимогою оплатити борг за договором фінансового лізингу № Є. Upr 1/3-180820 від 29.01.2018 р. та від 05.07.2018 р. № Є. Upr 1/3-253864 (докази направлення - повідомлення - розписки на ім`я відповідача з печаткою останнього).

Крім того, у справу надано банківські виписки: з 01.01.2000 р. по 24.09.2018 р. рахунок НОМЕР_1 , з 01.01.2000 р. по 24.09.2018 р. рахунок НОМЕР_2 , з 01.01.2000 р. по 24.09.2018 р. рахунок НОМЕР_3 , з 01.01.2000 р. по 24.09.2018 р. рахунок НОМЕР_4 .

Предметом даного позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 20 004 796, 20 грн. заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном та 742 711, 81 грн. пені. у зв`язку із неналежним виконанням умов договору фінансового лізингу від 01.07.2016 р. №4Т16041ЛИ.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей встановлених цим параграфом та законом.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

В силу приписів статті 806 ЦК України та статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" на правовідносини, що склалися між сторонами з приводу користування об`єктом лізингу поширюються загальні положення про оренду (найм).

Частиною 1 статті 785 ЦК України, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до частини 2 статті 795 ЦК України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

З огляду на наведені положення статті 653, 785, 795 ЦК України, у разі якщо умови укладеного між сторонами у справі договору про фінансовий лізинг передбачають можливість нарахування лізингодавцем плати за користування об`єктом лізингу після закінчення або дострокового розірвання договору лізингу, то нарахування плати за фактичне користування об`єктом лізингу припиняється з моменту повернення лізингоодержувачем об`єкта лізингу лізингодавцю, та, відповідно, нарахування плати за фактичне користування об`єктом лізингу за відповідний період є правомірним.

Укладений між сторонами у справі договір фінансового лізингу хоча і був дострокового розірваний позивачем в односторонньому порядку, що не суперечить п. 8.2.3. договору, однак в частині умов, які передбачали право позивача нарахувати та обов`язок відповідача сплатити плату за користування об`єктом лізингу після розірвання договору, залишався чинним до моменту повернення лізингоодержувачем об`єкта лізингу лізингодавцю та припинився з моменту повернення об`єкта лізингу лізингодавцю.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Статтею 525 Цивільного кодексу України обумовлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи , між позивачем та відповідачем 01.07.2016 р. було укладено договір фінансового лізингу № 4Т16041ЛИ, відповідно до умов якого сторони узгодили, що вартість майна становить 494 238 143 грн. (п.1.2. договору).

Позивач, на виконання умов даного договору передав, а відповідач прийняв в платне володіння та користування нерухоме майно (предмет лізингу), що підтверджується актом прийому-передачі №1 від 01.07.2016 р., який підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

Відповідно до п. 6.2.11 договору (в редакції угоди від 29.07.2016 р.), лізингоодержувач зобов`язався сплачувати банку, зокрема, відсоткову винагороду за користування майном.

Згідно п. 2.3.2 договору, лізингоодержувач сплачує банку винагороду на рахунок, зазначений у п. 1.4. договору, зокрема, відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений у додатку 2.

Відповідно до додаткової угоди від 03.11.2016 р., починаючи з 07.11.2016 р. відсоткова винагорода встановлена сторонами в розмірі 10,5 % річних.

Згідно абз. 2 п. 2.3.4. договору розрахунок винагороди здійснюється 25-го числа кожного поточного місяця, починаючи з дати прийому-передачі майна у лізинг. Нарахування та сплата винагороди здійснюється щомісячно з 25-го числа по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, зазначеного в додатку 2. У випадку несплати процентів у зазначений термін вони вважаються простроченими.

Відповідно до виписки по рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.01.2000 р. по 24.09.2018р., ТОВ "Транс Фуд Юкрейн" за весь час дії договору лізингу сплатило позивачу лише два лізингові платежі: 25.07.2016 р. в розмірі 411 865,12 грн. та 23.08.2016 р. в розмірі 4 122 429,77 грн. В подальшому лізингові платежі відповідачем не сплачувалися, що й призвело до виникнення заборгованості за договором фінансового лізингу.

Колегія суддів приймає до уваги, що строк оплати винагороди за заявлений період пропущено, наявність заборгованості підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_2 де вказані суми винесених процентів на прострочення за договором № 4Т16041ЛИ (номер досліджуваного у справі договору) по платнику ТОВ "Транс Фуд Юкрейн". Саме вказані реквізити даної виписки та зазначені у ній суми нарахувань (які відповідають розміру винагороди, отриманого при підрахунку місячної винагороди згідно порядку її нарахування зазначеного в договорі) свідчать про наявність в неї (виписки) ознак належності доказів.

Доводи ж відповідача щодо недостовірності виписки не впливають на висновки суду що наявності боргу, оскільки відповідач не надав доказів оплати винагороди у визначені договором дати (не спростував доводів позивача).

В матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем винагороди за користування майном, станом на дату її оплати, за заявлений позивачем період; відсутність доказів проведення договірних платежів, у встановлений договором період.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити, зокрема: обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 р. № 4Т16041ЛИ, доданого позивачем до позовної заяви та поданого позивачем в суд апеляційної інстанції на вимогу (т. 1, а.с. 53-54, т. 2, а.с. 40), а також із пояснень позивача, наведених ним у відповіді на відзив на позовну заяву (т. 1, а.с. 112-113) апеляційним судом встановлено, що позивач здійснює розрахунок відсоткової винагороди за користування майном за період з 01.07.2016 р. по 06.11.2016 р. за ставкою 12% річних, а з 07.11.2016 р. за ставкою 10, 5 % річних, враховуючи суму залишку несплаченої вартості майна та виходячи з фактичної кількості днів користування майном, тобто відповідно до умов укладеного договору та додаткових угод до нього.

При цьому, як встановлено апеляційним судом з пояснень позивача, станом на 15.06.2017 р. позивачем було нараховано 20 028 931,62 грн. відсоткової винагороди за користування майном (з розрахунку 489703848,11 грн. поточна заборгованість по лізингових платежах * 10,5% річних *15/360/100 = 2142454,34 грн. + попередня дата залишку заборгованості за винагородою 17886477,28 грн.). Окрім того, позивачем було враховано часткову сплату відповідачем відсоткової винагороди за користування майном, а саме: 30.06.2017 р. у розмірі 23 800 грн. та25.07.2018 р. в розмірі 335,42 грн.

Відтак, колегією суддів з поданого позивачем розрахунку встановлено, що несплачений залишок відсоткової винагороди за користування майном складає саме 20 004 796, 20 грн. (20 028931,62 грн. - 23800 грн. - 335,42 грн. = 20 004 796, 20 грн.).

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами скаржника, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку щодо періоду стягнення, оскільки не взяв до уваги період до 31.01.2017 р., в якому відповідач також допускав невчасні та не в повному обсязі оплати відсоткової винагороди за користування майном. Суд першої інстанції невірно зробив висновок, що не можуть бути задоволеними позовні вимоги позивача по нарахованим в період до 01.02.2017 р. платежам з відсоткової винагороди за користування майном, оскільки такий висновок прямо протирічить умовам укладеного договору фінансового лізингу та додатковим угодам до нього.

Отже, враховуючи викладене та дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 р. № 4Т16041ЛИ, колегія суддів вважає, що позивачем обґрунтовано здійснено розрахунок суми відсоткової винагороди за користування майном, що пред`явлена до стягнення, відповідно до умов договору фінансового лізингу, відтак колегія суддів погоджується з доводами позивача та приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача 856 146,34 грн. заборгованості по оплаті відсоткової винагороди за користування майном підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції ,який не прийняв до уваги доводи відповідача, що розрахунок заборгованості за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 р. № 4Т16041ЛИ, поданий позивачем є необґрунтований, не містить дані особи, яка його склала та дату складання, тому він не являється неналежним доказом у справі, оскільки з розрахунку можна встановити, зокрема: дати операції за рахунками обліку заборгованості, кількість днів, за які нараховано заборгованість за відсотками, залишок поточної та простроченої заборгованості по сплаті лізингових платежів, процентна ставка (поточна та прострочена), ставка пені за порушення строків розрахунків, нарахування винагороди за користування лізинговим майном, здійсненні проплати винагороди за користування лізинговим майном, загальний залишок заборгованості по винагороді за користування лізинговим майном, сума пені за порушення строків розрахунків, сума погашеної пені, загальний залишок пені за порушення строків розрахунків. Даний розрахунок заборгованості підписаний представником банку та скріплений печаткою товариства.

Окрім того, позивач у відповіді на відзив на позовну заяву (т. 1, а.с. 112-113) надав пояснення та додатково обґрунтував розрахований та заявлений до стягнення розмір заборгованості за договором та провів арифметичні розрахунки.

Також судом апеляційної інстанції приймається до уваги те, що відповідач не надав ні суду першої інстанції,ні апеляційному суду власного контррозрахунку заборгованості за договором фінансового лізингу від 01.07.2016 р. №4Т16041ЛИ.

Щодо стягнення пені за відсотковою винагородою, то рішення суду в цій частині жодна їз сторін не оскаржувала. Разом з тим,колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Враховуючи вказані законодавчі положення, пеня (якщо предметом неустойки є грошова сума) є договірним/законодавчим способом забезпечення зобов`язання, а тому встановлений судом факт прострочення оплати винагороди та наявність у договорі п. 7.1., що передбачає застосування пені (в тому числі за прострочку винагороди) є підставою для задоволення позову, в частині стягнення останньої.

Відповідач у суді першої інстанції просив зменшити розмір пені, оскільки позивач не поніс жодних збитків в силу порушення договору. Дане клопотання правомірно не задоволено судом з тих підстав, що заявлений до стягнення розмір пені значно нижчий від можливого. За таких обставин, перевіривши розмір пені, апеляційний суд вважає його обгрунтованим і правомірно задоволеним судом першої інстації на суму 742 711,81 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до приписів п.1 та п.3 ч.1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

З огляду на викладене апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача 856 146,34 грн. заборгованості по сплаті відсоткової винагороди за користування майном за договором фінансового лізингу - скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст.129,282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.06.2019 р. у справі №924/1118/18 - задоволити.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 26.06.2019 р. у справі №924/1118/18 скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача 856 146,34 грн. заборгованості по оплаті відсоткової винагороди за користування майном та судового збору.

Прийняти в цій частині нове рішення, виклавши його в наступній редакції:

"Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Фуд Юкрейн" (29000, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Садова, 1/2, код 39808939) на користь акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код 14360570) 20 004 796, 20 грн. заборгованості по оплаті відсоткової винагороди за користування майном та 311 212, 63 грн. судового збору".

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені залишити без змін.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Фуд Юкрейн" (29000, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Садова, 1/2, код 39808939) на користь акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код 14360570) 19 263, 30 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити видачу судових наказів Господарському суду Хмельницької області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287-291 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 р.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Грязнов В.В.