РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.11.2019Справа № 910/14596/18

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк"

про визнання договору суборенди припиненим та стягнення 78 000,00 грн.

Суддя Котков О.В.

Секретар судового засідання Кошляк М.І.

Представники учасників справи:

від позивача Резніченко А.Ю. (адвокат);

від відповідача Завірюха М.І. (адвокат).

В судовому засіданні 12.11.2019 року, відповідно до положень ст.ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення, повідомлено представників позивача та відповідача, що повне рішення буде складено 21.11.2019 року.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" про визнання договору суборенди припиненим та стягнення 78000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет" заборгованість в сумі 78 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн.; в іншій частині вимог в позові відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 910/14596/18 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року у справі № 910/14596/18 скасовано, справу № 910/14596/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2019 року справу № 910/14596/18 передано для розгляду судді Коткова О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 року справу № 910/14596/18 прийнято до провадження, ухвалено розгляд справи № 910/14596/18 здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 17.09.2019 року.

17.09.2019 року через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення з урахуванням вказівок Верховного Суду, що містяться в постанові від 08.08.2019 року у справі № 910/14596/18.

За ч. 4 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Так, в підготовчому засіданні 17.09.2019 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, яка занесена до протоколу судового засідання, та призначено справу № 910/14596/18 до судового розгляду по суті на 15.10.2019 року.

В судовому засіданні 15.10.2019 року судом оголошувалася перерва.

В судовому засіданні 12.11.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив та просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет" (надалі - позивач, суборендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Швейк" (надалі - відповідач, орендар) укладено договір суборенди № 45 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування частину нежитлового приміщення (надалі - приміщення), яке знаходиться в Торгівельно-розважальному центрі "Магелан" (надалі - ТРЦ), розташованому за адресою: м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 13Б.

Відповідно до п. 2.1. договору строк суборенди у відповідності до умов цього договору починається з дати передачі приміщення та підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення в суборенду суборендарю і закінчується в момент підписання сторонами акту приймання-передачі (повернення) приміщення орендарю.

Згідно п. 2.2. договору приміщення передається в суборенду за актом приймання-передачі приміщення, який підписується сторонами не пізніше 01 квітня 2017 року.

Пунктом 2.3. договору сторони погодили, що при припиненні дії цього договору суборендар зобов`язаний повернути приміщення орендареві за актом приймання-передачі (повернення) приміщення не пізніше 3 (трьох) робочих днів з дня припинення дії договору. При цьому суборендар зобов`язаний припинити здійснювати свою комерційну діяльність в приміщенні в день припинення дії цього договору.

За користування приміщенням суборендар сплачує орендареві суборендну плату, а також компенсує комунальні та експлуатаційні витрати у розмірі та на умовах, визначених цим договором (п. 3.1. договору).

У п. 3.1. договору сторони погодили, що суборендна ставка (суборендна плата за 1 кв.м приміщення) на момент укладання цього договору становить 668,86 грн. 86 коп., крім цього ПДВ (20%) - 133 грн. 77 коп., всього з урахуванням ПДВ - 802 грн. 63 коп.

Відповідно до п. 3.2. договору суборендар сплачує орендареві суборендну плату за кожен місяць користування приміщенням за цим договором у сумі, що обчислюється: суборендна плата = суборендована площа помножена на суборендну ставку на день виставлення рахунку-фактури.

Згідно п. 3.6. договору суборендна плата сплачується у безготівковому порядку на поточний рахунок орендаря у формі передплати не пізніше 15 (п`ятнадцятого) числа місяця, що передує місяцю, за який здійснюється оплата. Суборендна плата сплачується у визначений цим пунктом строк у будь-якому випадку, навіть якщо суборендар не отримав від орендаря рахунку-фактури на сплату суборендної плати, незалежно від наслідків господарської діяльності суборендаря.

У п. 3.7. договору вказано, що не пізніше 10 банківських днів з дня укладення цього договору суборендар зобов`язаний перерахувати на поточний рахунок орендаря, в якості забезпечення виконання суборендарем його зобов`язань за цим договором, грошові кошти у розмірі 30 500,00 грн., у тому числі ПДВ (20%) - 5083 грн. 33 коп. (надалі - забезпечувальний платіж), які при належному виконані суборендарем зобов`язань будуть зараховані в рахунок оплати суборендної плати за 1 (один) останній місяць суборенди приміщення. Будь які проценти на забезпечувальний платіж не нараховуються.

Договір набуває чинності з моменту укладення його сторонами та діє до 31 грудня 2017 року включно, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором (п. 8.1. договору).

Пунктом 10.6. договору встановлено, що відповідно до ст. 770 ЦК України, договір припиняється у разі звернення стягнення на приміщення іпотекодержателем.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до акту приймання-передачі приміщення від 01.04.2017 року орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове оплатне користування частину нежилого приміщення, яке находиться у Торгівельно-розважальному центрі "МАГЕЛАН", розташоване за адресою: м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 13Б. Вказаний акт підписаний представниками сторін та скріплений печатками товариств.

На виконання п. 3.7. договору позивач сплатив відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі 30 500,00 грн. згідно платіжного доручення № 2543 від 14.07.2017 року.

Також, позивачем була сплачена суборендна плата за червень 2018 року у розмірі 47 500,00 грн. згідно платіжного доручення № 6546 від 14.05.2018 року.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджує, що не мав змоги використовувати приміщення за призначенням протягом всього червня 2018 року з причин, що не залежали від останнього, а саме доступ до ТРЦ "Магелан" був заблокований. На підтвердження неможливості використання приміщення за призначенням позивач надав публікації в ЗМІ з приводу ситуації, що склалась із ТРЦ "Магелан" в червні 2018 року.

07.06.2018 року ТОВ "Бронкс Стайл" листом повідомило позивача про перехід права власності на орендоване приміщення до АТ "Сбербанк" та про необхідність укладення нових договорів оренди.

Відповідно до витягу № 108256715 з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на орендоване приміщення перейшло до АТ "Сбербанк" 19.12.2017 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, позивач стверджує, що договір суборенди № 45 від 31.03.2017 року вважається припиненим, а забезпечувальний платіж у розмірі 30 500,00 грн. підлягає поверненню, оскільки у відповідача відсутні правові підстави для користування вказаними грошовими коштами. А також, що за приписами ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України попередньо оплачена суборендна плата за червень 2018 року у розмірі 47 500,00 грн. позивачу підлягає поверненню.

Як зазначає позивач, з метою досудового вирішення спору, 26.06.2018 року позивач направив на адресу відповідача лист № 2 про припинення договору, повернення забезпечувального платежу та з пропозиціями підписати акти повернення приміщення з суборенди від 27.06.2018 року на підставі п.п. 8.6., 10.6. договору суборенди № 45. Вказаний лист був повернутий позивачу за закінченням терміну зберігання.

26.07.2018 року позивач повторно направив на адресу відповідача лист № 44 від 26.07.2018 року про припинення договору, повернення забезпечувального платежу та з пропозиціями підписати акти повернення приміщення з суборенди від 27.06.2018 року на підставі п.п. 8.6., 10.6. договору суборенди № 45. Вказаний лист був отриманий відповідачем 07.08.2018 року.

Втім, відповідач залишив вказаний лист без відповіді та задоволення.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом про визнання договору суборенди № 45 від 31.03.2017 року припиненим та стягнення з відповідача забезпечувального платежу у сумі 30 500,00 грн. та попередньо сплаченої орендної оплати за червень 2018 року в сумі 47 500,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет" заборгованість в сумі 78 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн.; в іншій частині вимог в позові відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року у справі № 910/14596/18 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 910/14596/18 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.05.2019 року у справі № 910/14596/18 скасовано, справу № 910/14596/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В постанові від 08.08.2019 року у справі № 910/14596/18 Верховний Суд зазначив, що судами не враховано те, що в силу приписів статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Судами у вирішенні спору не досліджувалися обставини щодо повернення майна з суборенди, а саме, суди не встановили, чи складався сторонами Договору акт приймання-передачі майна з суборенди. Судами також не встановлювалися обставини щодо того, чи відбувалося фактичне користування відповідачем орендованим приміщенням після 19.12.2017 та не досліджувалося, чи вчиняли сторони юридично значимі дії, спрямовані на пролонгацію Договору (зокрема, шляхом продовження строку його дії). Верховний Суд вважає такими, що заслуговують на увагу аргументи касаційної скарги відповідача щодо недоведеності позивачем неможливості використання орендованого приміщення протягом всього спірного періоду (з 01.06.2018 по 30.06.2018), що, у свою чергу, має вирішальне значення для встановлення розміру зменшення плати, яку наймач має право вимагати згідно зі статтею 762 ЦК України. З метою правильного вирішення спору у зазначеній частині судам, насамперед, необхідно було достеменно встановити, чи існують визначені умовами Договору та законодавчими приписами підстави вважати Договір припиненим (якщо так, то з якого саме числа); чи належним чином виконувались позивачем зобов`язання за Договором, відповідно, чи мав позивач підстави для пред`явлення вказаної вимоги станом на момент звернення з позовом до суду в розумінні наявності порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2019 року на виконання вказівок, що містяться в постанові Верховного Суду від 08.08.2019 року запропоновано сторонам надати суду письмові пояснення по справі щодо заявлених вимог та заперечень з урахуванням вказівок, що містяться у постанові.

17.09.2019 року через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення з урахуванням вказівок Верховного Суду, що містяться в постанові від 08.08.2019 року у справі № 910/14596/18.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами ч. 1, 3 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вже було встановлено судом вище, 01.04.2017 року між сторонами підписано акт приймання-передачі приміщення, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв частину нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, проспект Академіка Глушкова, 13Б.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання п. 3.7. договору позивач сплатив відповідачу забезпечувальний платіж у розмірі 30 500,00 грн. згідно платіжного доручення № 2543 від 14.07.2017 року.

Згідно платіжного доручення № 6546 від 14.05.2018 року позивачем була сплачена суборендна плата за червень 2018 року у розмірі 47 500,00 грн..

В 10.6. договору встановлено, що відповідно до ст. 770 Цивільного кодексу України договір припиняється у разі звернення стягнення на приміщення іпотекодержателем.

Відповідно до положень ст. 770 Цивільного кодексу України, у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.

З наявного в матеріалах справи витягу № 108256715 з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на орендоване приміщення перейшло до АТ "Сбербанк" 19.12.2017 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з 19.12.2017 року договір суборенди № 45 від 31.03.2017 року є припиненим.

Суд також приймає до уваги надані позивачем публікації в ЗМІ, з яких вбачається, що позивач не мав змоги використовувати орендоване приміщення за призначенням протягом всього червня 2018 року з причин, що не залежали від останнього, а саме доступ до ТРЦ "Магелан" був заблокований.

Отже, враховуючи зазначені обставини, у червні 2018 року позивач був позбавлений можливості користуватися орендованим майном.

Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Положеннями ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України встановлено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Таким чином, враховуючи приписи зазначеної норми, відповідач звільняється від орендної плати за червень 2018 року у розмірі 47 500,00 грн.

Разом з цим, оскільки договір суборенди № 45 від 31.03.2017 року є припиненим з 19.12.2017 року та враховуючи відсутність у позивача заборгованості з орендної плати, суд дійшов висновку, що перераховані позивачем грошові кошти в забезпечення виконання суборендарем договірних зобов`язань в сумі 30 500,00 грн. підлягають поверненню позивачу.

В свою чергу, обгрунтовуючи відмову в поверненні забезпечувального платежу, відповідач посилається на те, що, на його думку, позивач розриває договір за своєю ініціативою, відповідно в такому випадку забезпечувальний платіж не підлягає поверненню, будь-яких інших обгрунтувань відповідач не надає.

Водночас, судом встановлено, що 26.06.2018 року позивач направив відповідачу лист № 2 про припинення договору, повернення забезпечувального платежу та з пропозиціями підписати акти повернення приміщення з суборенди від 27.06.2018 року на підставі п.п. 8.6., 10.6. договору суборенди № 45. Вказаний лист відповідачем не був отриманий та повернутий позивачу за закінченням терміну зберігання.

26.07.2018 року позивач повторно направив на адресу відповідача лист № 44 від 26.07.2018 року про припинення договору, повернення забезпечувального платежу та з пропозиціями підписати акти повернення приміщення з суборенди від 27.06.2018 року на підставі п.п. 8.6., 10.6. договору суборенди № 45. Вказаний лист відповідач отримав 07.08.2018 року, однак залишив без відповіді та задоволення.

Суд також відмічає, що додатковою угодою № 1 від 29.12.2017 року до договору строк дії договору продовжено до 31.12.2018 року.

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що до червня 2018 року позивач користувався суборендованим приміщенням та сплачував суборендну плату за користування приміщенням, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Більше того, відповідачем даний факт не заперечується, жодних майнових вимог відповідачем до позивача не пред`являлося.

Як вже зазначалося судом вище, позивач не мав змоги використовувати приміщення за призначенням протягом всього червня 2018 року з причин, що не залежали від останнього, оскільки доступ до ТРЦ «Магелан» був заблокований. Факт неможливості використання приміщення за призначенням підтверджується численними публікаціями в ЗМІ та соціальних мережах з приводу ситуації, що склалась із ТРЦ «Магелан» в червні 2018 року.

При цьому, за твердженням відповідача, силове захоплення ТРЦ «Магелан» відбувалось лише в ніч з 1 на 2 червня 2018 року і стосувалось лише офісних приміщень. Проте, доводи відповідача спростовуються письмовими копіями електронних доказів, зокрема, роздруківкою статті ОСОБА_2, ОСОБА_1 від ІНФОРМАЦІЯ_2 «ІНФОРМАЦІЯ_1» інтернет видання «Новое время»; роздруківкою статті від ІНФОРМАЦІЯ_3 «ІНФОРМАЦІЯ_4»; роздруківкою статті інтернет - видання Strana.ua від ІНФОРМАЦІЯ_3 «Появились подробности штурма ТЦ Магеллан в Києве».

Враховуючи вищевикладене, враховуючи вказівки Верховного суду, викладені в постанові від 08.08.2019 року, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 78 000,00 грн., з яких забезпечувальний платіж у сумі 30 500,00 грн. та попередньо сплачена орендна плата за червень 2018 року в сумі 47 500,00 грн.

Щодо вимог про визнання договору оренди припиненим суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності в тому числі належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Водночас засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За призначенням способи захисту можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З урахуванням наведених законодавчих норм завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, суд виходить із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

При цьому слід ураховувати і те, що у резолютивній частині судового рішення остаточно закріплюється висновок суду щодо вимог позивача і судове рішення має бути виконано в процесі виконавчого провадження у справі, адже, як уже зазначалося, ефективний засіб зрештою повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Втім, на переконання суду, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб`єктивного права з боку відповідача, способом захисту якого є визнання спірного договору припиненим.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору оренди припиненим (про встановлення факту) виходять за межі повноважень господарських судів, оскільки, розглядаючи такі вимоги, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, тому обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає способам, встановленим законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права, що, в свою чергу, виключає можливість задоволення позовних вимог у цій частині.

За ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 78 000,00 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 1762,00 грн. відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Шейк" (ідентифікаційний код 41017890, адреса: 03083, м. Київ, проспект Науки, 50) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Корал Тревел Маркет" (ідентифікаційний код 39087545, адреса: 01054, м. Київ, вул. Воровського, 24) заборгованість в сумі 78 000,00 грн. (сімдесят вісім тисяч гривень) та витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні)

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21.11.2019р.

Суддя О.В. Котков