РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.11.2019Справа № 910/13068/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г. розглянув у порядку письмового провадження матеріали господарської справи

за позовом Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (39621, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. І.Приходька, 141)

до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), 5)

про стягнення 174 889,02 грн

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 174 889,02 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок прострочення відповідачем оплати товару за договором №ПВРЗ (ВМТП-18.708)ю від 31.10.2018 у позивача виникло право, на підставі п. 7.3. договору та ст. 625 ЦК України, для нарахування відповідачу пені у розмірі 89 838,15 грн, 3 % річних у розмірі 14 972,79 грн та інфляційних втрат у розмірі 70 078,08 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2019 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/13068/19 та постановив здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Даною ухвалою, суд у відповідності до ст.ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.

21.10.2019 через загальний відділ діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позову, оскільки позивачем не було дотримано умов п. 4.2. договору, а саме не надано повного пакету документів, визначених вказаним договором. Зокрема, станом на час складання відзиву позивачем не була надана передбачена даним договором видаткова накладна, тоді як Акт приймання-передачі товару № 1 від 17.10.2018 оформлений неналежним чином, оскільки підписаний філією "ПВРЗ" ПАТ "Українська залізниця", яка не є покупцем в розумінні договору. Крім того, позивачем не було надано суду ані копій сертифікатів відповідності, ані сертифікату якості. Таким чином відповідач вважає, що ним не був порушений строк оплати товару, оскільки позивач не надав повний комплект документів, передбачених п. 4.2. договору, на підставі яких відповідач здійснює оплату кожної партії товару. Також у відзиві відповідач заперечував щодо розрахунку інфляційних втрат та заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

21.10.2019 до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вважає доводи відповідача безпідставними, оскільки відповідачу були надані усі необхідні документи для здійснення розрахунків. Позивач також зазначає, що керівник філії під час підписання договору та акту прийому-передачі був наділений усіма необхідними повноваженнями та діяв в інтересах АТ "Українська залізниця". У наданій відповіді позивач також вказав, що заперечення відповідача щодо вірності здійснених позивачем розрахунків інфляційних втрат не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідач не надав власний контррозрахунок.

12.11.2019 від позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, у якій останній просив суд відшкодувати за рахунок відповідача 34 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

14.11.2019 до канцелярії суду надійшов супровідний лист позивача, у якому останній просить суд долучити до матеріалів справи копію виправленого акту приймання-передавання наданих послуг від 07.11.2019 до договору про надання правової допомоги адвоката від 24.01.2018.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

31 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (надалі- покупець) та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" (надалі- постачальник) був укладений договір поставки № ПВРЗ (ВМТП-18.708)ю (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати у замовлені строки у власність покупцю певну продукцію, надалі товар, відповідно до Специфікації № 1 (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору, а покупець прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов цього договору.

Найменування товару: рама бокова, балка надресорна (пункт 1.2. договору).

Згідно з пунктом 1.3. договору кількість і асортимент товару передбачається у Специфікації № 1, яка додається до даного Договору (Додаток № 1).

Відповідно до пункту 1.7. договору вантажоодержувачем та платником товару є філія "Панютинський вагоноремонтний завод" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Пунктом 2.2. договору визначено, що підтвердженням якості товару з боку Постачальника є сертифікат якості, який надається на кожну одиницю товару та копія сертифікату відповідності. Покупець має право повернути Постачальнику неякісний товар.

В силу п. 5.1.4. договору датою поставки товару вважається день підписання Покупцем або його уповноваженим представником видаткової накладної при поставці автотранспортом або дата штампу залізничної станції на залізничній накладній про приймання до перевезення.

Підтвердженням одержання товару Покупцем є акт прийому-передачі товару, підписаний уповноваженими представниками сторін (пункт 5.2.5. договору).

За умовами п.п. 3.1., 3.4. договору Покупець оплачує поставлений Постачальником товар за ціною, вказаною у Специфікації № 1 (Додаток № 1). Ціна цього Договору становить 3 876 000,00 грн. з урахуванням ПДВ.

Відповідно до пункту 4.2. договору Покупець оплачує Постачальнику кожну партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару Покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання Постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, Акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару), документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД.

Згідно з п. 7.3 договору Покупець за даним договором несе наступну відповідальність: за несвоєчасну оплату Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до "31" грудня 2018 року, а в частині розрахунків - до повного виконання. (п. 10.1 договору).

На виконання умов договору та згідно з повідомленням відповідача № 01-06/8488 від 16.11.2018 позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 3 876 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №КСЗ-0001175 від 22.11.2018, а також актом прийому-передачі №28 від 22.11.2019 підписаним представниками обох сторін та скріпленим їх печатками.

Для оплати поставленої продукції позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру № КСЗ-100472 від 22.11.2018 на загальну суму 3 876 000,00 грн, який був оплачений останнім з порушенням встановлених умовами договору строків, а саме 31.01.2019.

За доводами позивача, у зв`язку з несвоєчасною оплатою прийнятого відповідачем товару, який зобов`язався нести відповідальність за прострочення виконання зобов`язання з оплати товару у встановлені договором строки, позивач на підставі пункту 7.3. договору нарахував останньому пеню у розмірі 89 838,15 грн, а також на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України 3% річних у розмірі 14 972,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 70 078,08 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов договору позивач передав, а відповідач в свою чергу прийняв товар загальною вартістю 3 876 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №КСЗ-0001175 від 22.11.2018 та актом прийому-передачі №28 від 22.11.2019, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень.

Крім того, позивачем було подано зареєстровану податкову накладну №116 від 22.11.2018 щодо вчинення господарської операції з продажу товару на загальну суму 3 876 000,00 грн (з ПДВ).

Як встановлено судом, покупець оплачує постачальнику кожну партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, Акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару), документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД.

Матеріали справи свідчать, що відповідач виконав свій обов`язок щодо оплати поставленого товару 31.01.2019, що підтверджується долученою банківською випискою по рахунку позивача.

Отже, враховуючи встановлений судом строк оплати поставленого товару, відповідач допустив порушення свого грошового зобов`язання за договором поставки, здійснивши оплату отриманого від позивача товару з простроченням.

При цьому, суд відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача на те, що за умовами вищевказаного п. 4.2 договору обов`язок оплатити товар наступає лише за умови своєчасного надання позивачем відповідачу належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару), документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД, оскільки ненадання таких документів не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність вказаних документів, враховуючи наявність підписаних відповідачем накладних на поставку та актів приймання-передачі товару, не звільняє відповідача від обов`язку оплатити отриманий товар.

Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем оплати товару у вказаний період (п. 4.2. договору), суд дійшов висновку, що в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач не виконав свої зобов`язання належним чином.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Судом встановлено, що згідно з п. 7.3 договору за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми пені у розмірі 89 838,15 грн, яка була нарахована за період з 15.12.2019 по 30.01.2019, суд дійшов висновку, що розрахунок останньої є обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягаю задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% у розмірі 14 972,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 70 078,08 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних суд встановив, що їх розмір становить 14 973,04 грн, тобто є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних заявлена ним правомірно та підлягає задоволенню у розмірі визначеному позивачем, а саме - 14 972,79 грн.

Що стосується заявлених до стягнення інфляційних втрати у розмірі 70 078,08 грн, нарахованих за період з 15.12.2018 по 30.01.2019, суд зазначає наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Такі висновки суду підтверджуються висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18.

Приймаючи до уваги, що прострочення відповідача з оплати товару за договором розпочалося з 15.12.2018, тобто, становить менше місяця, то нарахування індексу інфляції за грудень 2018 року є неправомірним.

Таким чином, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат, відповідно до якого обґрунтованим розміром інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача є 38 760,00 грн (за січень 2019 року).

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод".

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на адвоката у розмірі 34 500,00 грн.

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 по справі № 922/445/19 зазначається, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Верховний Суд зазначає, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Натомість положеннями пункту 2 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

На підтвердження правомірності вимоги про відшкодування витрат на професійну допомогу позивач долучив до матеріалів справи:

- довіреність № 40-21/3 від 14.01.2019, видану ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" на ім`я Гнатенка С.І.;

- свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 849 від 28.12.2010;

- договір про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018;

- угоду від 28.12.2018 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони визначили частиною договору прейскурант цін на послуги;

- угоду від 16.01.2019 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони погодили вартість правової допомоги по даній справі в розмірі 34 500,00 грн;

- детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) по справі від 07.11.2019;

- акт приймання-передавання наданих послуг від 07.11.2019 по договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання адвокатом позивача професійної правничої допомоги у даній справі на суму 34 500,00 грн, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 236 - 238, 240, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (39621, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. І.Приходька, 141, ідентифікаційний код 05756783) пеню у розмірі 89 838 (вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять вісім) грн 15 коп., 3% річних у розмірі 14 972 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят дві) грн 79 коп., інфляційні втрати у розмірі 38 760 (тридцять вісім тисяч сімсот шістдесят) грн 00 коп., судовий збір у розмірі 2 153 (дві тисячі сто п`ятдесят три) грн 57 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28 321 (двадцять вісім тисяч триста двадцять одну) грн 95 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.11.2019

Суддя Л. Г. Пукшин