ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року Справа № 918/99/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Дужич С.П. , суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Полюхович І.Г.

за участю представників сторін:

позивача: Запорожець І.А. - адвоката за довіреністю б/н від 01.11.2019р., Огороднік О.В. - адвоката за довіреністю б/н від 01.11.2019р.

відповідача1: Косів С.П. - адвоката, ордер на надання правової допомоги серія РН-024 №130 від 20.11.2019р.

відповідача2: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" на рішення господарського суду Рівненської області, ухваленого 12.08.19р. суддею Пашкевич І.О. об 16:20 год. у м.Рівному, повний текст складено 22.08.19р. у справі № 918/99/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Ворд"

до відповідача 1 Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний"

та відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Рента Компані"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

у межах справи №918/99/19 за заявою Приватного підприємства "Обрій"

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛК-ВОРД"

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Приватне підприємство "Обрій" звернулось до господарського суду Рівненської області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛК-ВОРД".

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 22.02.2019 року прийнято до розгляду заяву Приватного підприємства "Обрій" про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛК-ВОРД".

Ухвалою суду від 06.03.2019, серед іншого, відкрито провадження у справі № 918/99/19. Визнано вимоги Приватного підприємства "Обрій" до боржника в сумі 1 522 500, 00 грн. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника. Введено процедуру розпорядження майном строком на сто п`ятнадцять календарних днів та призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Закорко Вадима Вікторовича. Проведення попереднього засідання суду призначено на 25.04.2019.

06.03.2019 на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оприлюднено оголошення №58003 про порушення справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛК-ВОРД" .

23.04.2019 до господарського суду Рівненської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛК-ВОРД" (далі позивач або боржник) надійшла позовна заява до відповідача 1 Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" (далі Банк) та відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Рента Компані" (далі Товариство), відповідно до якої позивач просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу обладнання згідно переліку обладнання (додаток №1 до цього Договору та його невід`ємна частина) (далі Договір), яке належало ТОВ "Мілк-Ворд" та перебувало в заставі Банку, укладений 16.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілк-Ворд", від імені якого у відповідності зі ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", та п. 3.4 договору застави, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. 05.04.2017 за реєстровим №200 (далі Договір застави) діяло Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Південний" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рента Компані".

Позивач, як на підставу для визнання недійсним Договору відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, посилається на порушення Банком порядку, строків та способу звернення стягнення на майно боржника, що перебувало у заставі Банку, визначених Договором застави та Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", що на переконання позивача порушує публічний порядок та спрямоване на незаконне виведення заставного майна боржника з ліквідаційної маси шляхом реалізації останнього заставодержателем з порушенням встановленого чинним законодавством порядку реалізації, а також за суттєво зниженою вартістю.

При цьому, позивач вказує, що:

- предмет забезпечувального обтяження, а саме рухоме майно (обладнання), належне боржнику, останній у володіння обтяжувачу - Банку ніколи не передавалось, з огляду на що, звернення стягнення не могло бути здійснено в позасудовому порядку (в тому числі, шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження) шляхом укладення спірного Договору;

- спірний Договір підписаний 16.04.2018 року від імені ТОВ "Мілк Ворд" представником Банку Андебурою А. ОСОБА_1 . Разом з тим, 23.07.2018 цим же представником подана до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О.І. заява про вчинення виконавчого напису на Договорі застави. Таким чином, представник Банку Андебура А.І. здійснював подвійне стягнення на майно боржника, та звернувся до нотаріуса про вчинення виконавчого напису для звернення стягнення на майно, яке вже було продане за спірним Договором;

- з 16.04.2018 на все рухоме майно боржника накладені арешти приватних та державних виконавців. На переконання позивача оспорюваний Договір був укладений Банком орієнтовно в лютому-березні 2019 року, оскільки ще станом на 06.02.2019 року все рухоме заставне майно боржника знаходилось у власності та фактичному володінні останнього. Відтак, Договір суперечить чинному законодавству, оскільки його предметом є майно ТОВ "Мілк Ворд", щодо якого на момент укладення існували численні арешти і заборони на відчуження;

- заставне майно, що було предметом Договору, продане за ціною втричі нижчою від дійсної вартості, що не відповідає тій, яка визначена сторонами в Договорі застави. Вказує, що незалежна експертна оцінка майна ТОВ "Мілк Ворд" на адресу боржника не направлялась, ціна предмету застави із останнім не погоджувалась.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 12.08.2019 року у справі №918/99/18 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛК-ВОРД" до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рента Компані" про визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу обладнання згідно Переліку обладнання (Додаток №1 до цього договору та його невід`ємна частина), яке належало ТОВ "Мілк Ворд" та перебувало в заставі ПАТ АБ "Південний"), укладений 16.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілк Ворд" від імені якого у відповідності зі ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", та п. 3.4 договору застави, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. 05 квітня 2017 року за реєстровим №200 діяло Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Південний" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рента компані". Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" (65059, вул. Краснова 6/1, м. Одеса, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Ворд" (33028, вул. Г. Мазепи, 31, оф. 1, м. Рівне, ) 1 921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну) грн 00 коп. судового збору.

В обґрунтування рішення, суд з посиланням на ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом", підстави позову, вказав, що Позивач, не посилається на жодну з підстав, що визначені статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом" для визнання недійсним спірного договору, а обґрунтовує свої вимоги з посиланням на загальні засади Цивільного законодавства.

Крім того, вказаною статтею Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом" передбачені спеціальні суб`єкти звернення з такою заявою, а саме: за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.

Відтак, суд вважає, що позивач звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою на загальних підставах передбачених Господарським процесуальним кодексом України, про що також свідчить ухвала господарського суду Рівненської області №918/99/19 від 24.04.2019 року, якою суд, на підставі статей 12, 176, 234, 235 ГПК України відкрив провадження у справі та визначив розглядати позов за правилами загального позовного провадження.

Так, з посиланням на ст.9, ч.4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника, або визнання його банкрутом" зазначає, що дана позовна заява розглядається за правилами Господарського процесуального кодексу України з прийняттям рішення по суті спору на підставі частини 3 статті 232 ГПК України.

Разом з тим, з посиланням на ст.ст. 530, 572, 589, 590, 610, 655, 658 ЦК України, ст.ст. 1, 20 Закону України «Про заставу», ст.ст. 23, 24, 25, 26, 27, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», повідомлення, листи вимоги, договір купівлі продажу обладнання, докази наявні в матеріалах справи, суд зазначив, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу все рухоме заставне майно боржника знаходилося у власності та фактичному володінні останнього та в матеріалах справи відсутні будь-які докази про фактичну передачу рухомого майна у володіння Банку.

Також, суд з посиланням на договір застави, ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не погоджується із позицією позивача щодо незаконності продажу заставного майна, за ціною, що не відповідає тій, яка погоджена сторонами у договорі застави.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 626 ЦК України, ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» суд зазначив, що оскільки Предмет застави не переходив у фактичне володіння Банку, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства та обставини справи, звернення стягнення на Предмет застави повинно було відбуватись у судовому порядку, що свідчить про порушення Відповідачем 1 та Відповідачем 2 вимог чинного законодавства при укладенні спірного Договору , а тому прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсним Договору купівлі-продажу обладнання згідно переліку обладнання (додаток №1 до цього Договору та його невід`ємна частина) (далі Договір), яке належало ТОВ "Мілк-Ворд" та перебувало в заставі Банку, укладений 16.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілк-Ворд", від імені якого у відповідності зі ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", та п. 3.4 договору застави, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. 05.04.2017 за реєстровим №200 (далі Договір застави) діяло Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Південний" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рента Компані".

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач 1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 12.08.2019 р., яке ухвалено в межах справи №918/99/19 про банкрутство ТОВ Мілк Ворд за позовом ТОВ Мілк Ворд до Акціонерного банку Південний та ТОВ Рента Компані про визнання недійсним Договору купівлі-продажу обладнання - скасувати. Позовну заяву ТОВ Мілк Ворд до Акціонерного банку Південний та ТОВ Рента Компані про визнання недійсним Договору купівлі-продажу обладнання повернути ТОВ Мілк Ворд без розгляду. У задоволенні позовної заяви ТОВ Мілк Ворд до Акціонерного банку Південний та ТОВ Рента Компані про визнання недійсним Договору купівлі-продажу обладнання - відмовити у повному обсязі.

Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано приписи ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Так, з посиланням на ст. ст. 10, 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ст. 12 ГПК України, ст. 9 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вказує, що зі змісту позову убачається, що він не відповідає вимогам встановленим законом, які дозволяють розглядати його саме в межах справи про банкрутство.

Крім того, позивачем у позові зазначено ТОВ «Мілк Ворд» (позов підписано директором товариства), у той час коли, з огляду на ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», звертатися до суду з питанням щодо недійсності правочинів укладених боржником, можуть лише арбітражний керуючий або конкурсний кредитор.

На думку скаржника, суд першої інстанції, відповідно до норм ч. 6 ст. 12, ст. 162 ГПК України та ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мав повернути позов заявнику без розгляду.

За наведеного, вважає, що позовна заява ТОВ «Мілк Ворд» не відповідає ані спеціальним, ані загальним вимогам щодо форми та змісту позову, які встановлені ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та ст. ст. 162 - 167 ГПК України, а тому суд першої інстанції, за таких умов, не мав повноважень приймати до розгляду позов ТОВ «Мілк Ворд» в межах справи про банкрутство та розглядати його по суті.

Разом з тим, на думку банку обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання спірного договору недійсним з підстав визначених ст. ст. 203, 215, 216, 228 та 236 ЦК України не передбачений законом чи договором та суперечить закону, а саме ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та спрямований на захист майнових прав саме конкурсних кредиторів, а не позивача, як це визначено п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України.

Звертає увагу, що позови про оспорювання сумнівних правочинів та спростування майнових дій боржника пред`являються та розглядаються в межах справи про банкрутство, саме з метою захисту майнових інтересів конкурсних кредиторів, які мають задовольнити свої майнові вимоги в тому разі за рахунок майна, яке вибуло з власності боржника на підставі сумнівних правочинів (договорів).

Саме у зв`язку з цим, законом визначено спеціальний суб`єкт звернення з такими позовами до суду (арбітражний керуючий або конкурсні кредитори), оскільки арбітражний керуючий в межах справи про банкрутство фактично діє в інтересах конкурсних кредиторів - виявляє майно (активи) боржника з метою задоволення вимог конкурсних кредиторів за рахунок цього майна, або конкурсні кредитори, оскільки їх дії в цьому сенсі спрямовані на повернення активів боржника до ліквідаційної маси з метою задоволення за їх рахунок власних майнових вимог до боржника.

Зауважує, що розгляд судом першої інстанції з порушенням ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» позову ТОВ «Мілк Ворд» по суті, в межах справи про банкрутство ТОВ «Мілк Ворд», з постановленням рішення за наслідками розгляду цього позову свідчить про те, що позов розглянуто неповноважним складом суду, оскільки саме з моменту, коли суд встановив, що пред`явлений позов не може бути розглянутий в порядку встановленому ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», слід вважати, що подальший розгляд позову з постановленням судового рішення відбувався неповноважним складом суду.

Окремо звертає увагу, що за результатами розгляду позову, судом було ухвалено рішення, а не ухвалу, як це передбачено ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Разом з тим, вказує, що за змістом ч. 1 ст. 27 ГПК України даний позов мав би розглядатися за загальними правилами підсудності, а тому мав бути пред`явлений в суд за місцем реєстрації відповідачів, тобто до господарського суду Одеської області, про що неодноразово було зазначено Акціонерним банком «Південний» в суді першої інстанції.

Однак, позовну заяву було розглянуто господарським судом Рівненської області, з грубим порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Щодо порушення норм матеріального права вказує таке.

З посиланням на ст. ст. 15, 16 ЦК України звертає увагу, що у банку були відсутні підстави для звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, оскільки Банк не вимагав від Боржника передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння, у зв`язку з чим порушення зі сторони Боржника, щодо виконання вимоги про передачу предмета застави у володіння обтяжувача - відсутнє.

Крім того, з посиланням на ст. 74 ГПК України вказує, що задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем, однак, оскільки Банк не вимагав від Боржника передачі у володіння предмету застави, Банк не мав підстав для звернення до суду з вище зазначеним позовом.

Скаржник зауважує, що на момент укладання акту приймання-передачі до спірного договору купівлі-продажу, майно перебувало у володінні Акціонерного банку «Південний», що підтверджується матеріалами справи та з приводу чого не заперечував позивач.

Банк звернувши стягнення на рухоме майно, що є предметом застави, шляхом продажу предмета застави третій особі, реалізував право на захист свого цивільного права, а при укладанні договору купівлі-продажу не допущено порушень законодавства.

Водночас, суд першої інстанції наведеного не врахував, чим допустився ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення по справі.

Також, з посиланням на ст.ст. 530, 663 ЦК України зазначив, що вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції, що з умов Договору купівлі-продажу неможливо встановити чи договір є реальним чи консенсуальним, оскільки умова щодо передачі майна одразу чи в майбутньому договором не визначена, оскільки як вбачається з вищезазначених норм матеріального права закон не зобов`язує встановлювати в договорі купівлі-продажу строк передачі майна.

Звертає увагу на те, що станом на час укладення спірного договору (16.04.2018 р.) в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна не існувало жодних зареєстрованих заборон та обтяжень. Акціонерний банк «Південний» згідно відомостей з Державного реєстру обтяжень рухомого майна є першим обтяжувачем спірного майна й під час звернення стягнення на спірне заставне майно права інших осіб, у тому разі права ТОВ «Мілк Ворд» не порушено.

З посиланням на ст. 334 ЦК України та ч. 5 ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зазначає, що звернення стягнення на рухоме майно, що є предметом застави, шляхом продажу предмета застави третій особі з укладенням договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця, здійснено Акціонерним банком «Південний» з дотриманням приписів чинного законодавства України та умов Договору застави.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Мілк Ворд» наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду.

Серед іншого, з посиланням на ст.ст. 12, 20, 30 ГПК України, ст. ст. 10, 20 закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вказує, що з врахуванням положень ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» №4212-VI від 22.12.2011 року, що набрав чинності 19.01.2013 року, спір про визнання недійсним будь-якого правочину, який порушується особами, чиї майнові права порушено (розпорядником майна, ліквідатором, боржником, кредиторами) після 19.01.2013року, належить до виключної підсудності господарського суду в межах провадження у справі про банкрутство.

Вказана правова позиція про розгляд у межах провадження у справі про банкрутство спорів про визнання недійсними правочинів боржника незалежно від правових підстав для визнання їх недійсними (цивільно-правових чи передбачених законом про банкрутство), якщо такі правочини безпосередньо пов`язані з провадженням у справі про банкрутство (формування ліквідаційної маси боржника, розгляд кредиторських вимог боржника та формування його пасиву у реєстрі кредиторів), міститься у висновках Верховного Суду України, викладеними у постановах від 13.04.2016 року у справі №908/4804/14, від 16.11.2016 у справі №908/560/16, від 06.04.2018 р. у справі №925/1874/13, а також в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 2К07.2016 р. №01- 06/2511/16 «Про внесення змін до пункту 9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 №01-06/606/2013 «Про Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції Закону України від 22.12.2011 №4212-VI)».

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю вирішення цивільно-правових спорів є те, що вони розглядаються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Оскільки господарським судом Рівненської області 06 березня 2019 року відкрито провадження у справі №918/99/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд» (33028, м. Рівне, вул. Г. Мазепи, 31, офіс 1, ), ТОВ «Мілк Ворд» звернувся з позовом про визнання недійсними правочину боржника - ТОВ «Мілк Ворд» до господарського суду Рівненської області в межах справи №918/99/19 про банкрутство ТОВ «Мілк Ворд», як з таким, що спрямований на залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси для подальшого задоволення вимог кредиторів.

А тому, вважає що господарським судом Рівненської області підставно та правомірно розглянуто вимоги щодо визнання недійсним договору щодо відчуження майна боржника в межах провадження про банкрутство боржника.

Крім того, з посиланням на ст.ст. 203, 215, 589, 655, 658 ЦК України, ст.ст. 24, 26, 27, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звертає увагу, що звернення стягнення через продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем допускається виключно якщо заставне майно перебуває у володінні обтяжувача. Твердження апелянта, про те, що норми статті 28 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не поширюються на правовідносини продажу обтяжувачем предмету обтяження третій особі, а стосуються лише правовідносин набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження є помилковими, оскільки положення ст. ст. 26-28 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є загальними щодо вказаних позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Зважаючи на вищевикладене, вважає, що оспорюваний договір правомірно та підставно визнаний судом недійсним, оскільки предмет забезпечувального обтяження - рухоме майно (обладнання), належне ТОВ «Мілк Ворд», боржником у володіння обтяжувачу - ПАТ АБ «Південний» ніколи не передавалося.

Враховуючи факт володіння заставним майном заставодержателем (позивачем), звернення стягнення не могло бути здійснено в позасудовому порядку (в тому числі, шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження), оскільки звернення стягнення у такому випадку здійснюється виключно на підставі рішення суду.

Тому, ПАТ АБ «Південний» не мав права на звернення стягнення на предмет обтяження в позасудовому порядку шляхом укладення Договору купівлі-продажу від 16.04.2018 від імені власника.

Просить апеляційну скаргу ПАТ АБ «Південний» на рішення господарського суду Рівненської області від 12.08.2019 року залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 12.08.2019 року - без змін.

ТОВ «Рента Компані» не скористалося правом участі під час апеляційного перегляду справи, відзиву не подало та не забезпечило явку свого представника у судове засідання апеляційного господарського суду, хоча про час та місце апеляційного перегляду справи повідомлялося заздалегідь та належним чином, проте від нього повернувся поштовий конверт із відміткою «інші причини що не дали змоги виконати обв`язки щодо пересилання поштового відправлення»(а.с.189-192 т.2А).

З приводу наведеного судова колегія зауважує наступне.

Відповідно до п. 11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Пунктом 3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що за змістом ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв`язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що ухвала суду від 05.11.2019 року про відкладення розгляду справи була надіслана ТОВ «Рента Компані» за адресою: 65003, м.Одеса, вул.Церковна,19, з якої було повернуто підприємством зв`язку з відміткою «інші причини». При цьому, судова колегія звертає увагу, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та призначення скарги до розгляду на 05.11.2019 року було, також, надіслано ТОВ «Рента Компані» за адресою: 65003, м.Одеса, вул.Церковна,19, та було отримано представником останнього 26.09.2019 року (а.с. 161, т. 2А).

За наведеного, судова колегія вважає, що повернутий конверт підприємством зв`язку з відміткою «інші причини» є належним доказом повідомлення ТОВ «Рента Компані» про час і місце розгляду справи судом. Крім того, вказана ухвала міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, у вільному доступі.

Таким чином, враховуючи норми ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника ТОВ «Рента Компані», належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить рішення господарського суду Рівненської області від 12.08.2019 р., яке ухвалено в межах справи №918/99/19 про банкрутство ТОВ Мілк Ворд за позовом ТОВ Мілк Ворд до Акціонерного банку Південний та ТОВ Рента Компані про визнання недійсним Договору купівлі-продажу обладнання - скасувати. Позовну заяву ТОВ Мілк Ворд до Акціонерного банку Південний та ТОВ Рента Компані про визнання недійсним Договору купівлі-продажу обладнання повернути ТОВ Мілк Ворд без розгляду. У задоволенні позовної заяви ТОВ Мілк Ворд до Акціонерного банку Південний та ТОВ Рента Компані про визнання недійсним Договору купівлі-продажу обладнання - відмовити у повному обсязі.

Представники позивача заперечили проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві та надали пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області без змін.

Заслухавши пояснення представників скаржника та позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

03.04.2017 між Банком та ТОВ "Торговий дім "Мілк-Маркет" і TOB "Мілк Ворд" (далі разом - Позичальники, а окремо кожен з них - Позичальник) укладено генеральну угоду про кредитування №AGS2017-01190 (надалі - Генеральна угода), відповідно до умов якої Банк на прохання будь-якого з Позичальників відкриває кредитні лінії на умовах викладених в Генеральній угоді та відповідних Кредитних договорах, які укладаються окремо з кожним з Позичальників, відповідно до положень Генеральної угоди.

03.04.2017 в межах Генеральної угоди між Банком та ТОВ "Торговий дім "Мілк Маркет" було укладено Кредитний договір № AL2017-01193 відповідно до умов якого, з урахуванням всіх змін та доповнень, Банк видав Позичальнику кредит у розмірі 18 000 000,00 гривень під 21,5 % річних на строк до 31.03.2022, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти в порядку визначеному умовами кредитного договору.

05.04.2017 між ТОВ "Мілк Ворд" та ПАТ АБ "Південний" було укладено Договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В. В. р. № 200, предметом якого є надання заставодавцем в заставу обладнання, опис якого зазначений у п. 1.4. даного договору, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед заставодержателем, в силу чого заставодержатель має пріоритет згідно з черговістю їх державної реєстрації в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених заставою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в заставу за цим договором переважно перед іншими кредиторами заставодавця.

За цим договором заставою забезпечується виконання солідарних зобов`язань Позичальника, що випливають з Генеральної угоди про кредитування №AGS2017-01190 від 03.04.2017 укладеної між Заставодержателем та Позичальниками, Кредитних договорів, укладених в рамках цієї генеральної угоди про кредитування за №AL2017-01194 від 03 квітня 2017 року, укладеним між заставодержателем та позичальником - 1 та за №AL2017-01193 від 03 квітня 2017 року, укладеним між заставодержателем та позичальником - 2 та всіх додаткових угод до них, в тому числі додаткових угод, що будуть укладені в майбутньому щодо будь-яких змін умов вказаних договорів, згідно з якою розмір кредитної заборгованості позичальника/ів за всіма відкритими в рамках даної генеральної угоди про кредитування кредитними лініями згідно Кредитних договорів не повинен перевищувати встановлений максимальний ліміт у розмірі 20 000 000,00 (двадцять мільйонів) гривень, терміном повернення не пізніше "31" березня 2022 року, на цілі, вказані в Кредитному договорі, а позичальник зобов`язується в розмірі, на умовах та в строки, визначені в Кредитному договорі, повернути заставодержателю кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити штрафи та пені, передбачені умовами Кредитного договору (п.1.2 Договору застави, том 1А, а.с. 22-27).

Згідно п. 4.1 Договору застави в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором заставодавець надав в заставу наступне обладнання (далі Предмет застави), яке вказане в опису майна, який є невід`ємною частиною даного договору (Додаток №1 та Додаток №2, том 1А, а.с. 25-27).

У відповідності до п. 1.5 Договору застави на строк дії цього договору предмет застави залишається у володінні та користуванні заставодавця за адресою: Хмельницька обл., Городоцький район, м. Городок, провулок Молочноконсервний, будинок 1.

За домовленістю сторін вартість предмету застави становить 18 959 684 грн. 95 коп. без ПДВ, з яких предмет застави, згідно додатку №1-16 998 100 грн. 45 коп., предмет застави, згідно додатку №2 -1 961 584 грн. 50 коп. без ПДВ (п. 1.7 Договору застави).

Пунктом 2.1.8 Договору застави сторони передбачили, що заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані позичальником.

Так, відповідно до п. 3.1. Договору застави Заставодавець солідарно з Позичальником несуть відповідальність перед Заставодержателем. Заставодавець несе відповідальність перед Заставодержателем в межах вартості Предмету застави.

Відповідно до п.п 3.2-3.3 Договору застави звернення стягнення на предмет застави відбувається у випадках, передбачених цим договором і здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору. Здійснення стягнення і реалізація предмета застави здійснюється в позасудовому порядку або на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 3.4 Договору застави заставодержатель має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет застави:

-передача предмету застави у власність Заставодержателя в рахунок виконання забезпеченого заставою зобов`язання;

-продаж заставодержателем предмету застави шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, у тому числі через комісійні магазини, для чого Заставодавець надає Заставодержателю право укласти такий договір за ціною погодженою сторонами у п. 1.7 цього договору або за ціною, що визначається на підставі незалежної експертної оцінки, та на умовах, визначених на власний розсуд Заставодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Заставодавця;

- продаж предмету застави через аукціон, через біржу або на публічних торгах. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів встановлюється у розмірі, який визначається незалежними суб`єктами оціночної діяльності, призначеними заставодержателем;

- реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса;

- іншим способом, відповідно до законодавства України, чинного на момент звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до п. 4.1 Договору застави термін дії договору - до повного виконання Позичальником зобов`язань за кредитним договором, а також виконання зобов`язань заставодавцем за цим договором та всіма додатковими угодами до них.

Зважаючи на те, що Позичальник неналежним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, у нього виникла заборгованість у розмірі, що станом на 16.03.2018 складала 15 559 234,63 грн.

У зв`язку із наведеним, 16.03.2018 Банк, керуючись умовами п. 3.1-3.2 Договору застави та ст. ст. 23, 24, 26-28 та 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", вирішив ініціювати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави.

16.03.2018 направив на адресу Позичальника та Заставодавця письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, яке містило вимогу №14-15097БТ (том 2А, а.с. 4-10), з якої вбачається, що Банк повідомив про наявну заборгованість за Кредитним договором та вимагав її погашення в тридцятиденний строк, інакше Банк буде змушений ініціювати звернення стягнення на Предмет застави, шляхом продажу обладнання будь-якій особі, в порядку визначеному ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Зазначена вимога вручена нарочно представникам Позичальників 23.03.2018, що підтверджується підписами директорів юридичних осіб та відтисками печаток останніх.

На виконання приписів ст. 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" вищевказане повідомлення було зареєстроване в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) №55134194 від 16.03.2018 о 15:51:00, наданим Одеською філією державного підприємства "Національні інформаційні системи" (том 2А, а.с. 94).

Оскільки протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишалось невиконаним, 16.04.2018 Банк визначив особу покупця заставного майна, з якою в цей же час підписав Договір купівлі-продажу з додатком, оригінал якого долучений до матеріалів справи (том 1А, а.с. 126-129).

Відповідно до п. 1.1 Договору продавець (Товариство з обмеженою відповідальністю "Мілк Ворд" від імені якого діє Банк) передає, а покупець (Товариство з обмеженою відповідальністю "Рента Компані") приймає обладнання, згідно переліку обладнання (додаток №1 до договору) (Предмет застави) яке належить продавцю та перебуває в заставі Банку.

Купівлю-продаж обладнання вказаного в п. 1 цього Договору вчинено за 7 793 223,04 грн. Оплата вартості обладнання, встановлена в п. 2.1 цього договору, здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів, в строк до 28.02.2019 включно на рахунок Банку (п. 2.1, 2.2 Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору останній набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання взаємних обов`язків сторонами.

Вказаний договір підписаний від імені ТОВ «Мілк Ворд» (від імені якого діє АБ «Південний») Андебура А.І. та скріплений печаткою Акціонерного Банку «Південний» та представником ТОВ «Рента Компані» та скріплений їх печаткою.

Позивач зазначає, що 06 березня 2019 року господарським судом Рівненської області відкрито провадження у справі №918/99/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілк Ворд" (33028, м. Рівне, вул. Г. Мазепи, 31, офіс 1, ), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введена процедура розпорядження майном боржника строком на сто п`ятнадцять календарних днів. Під час провадження у вказаній справі про банкрутство з повідомлення Банку №14-001-10468-2019 від 18.03.2019 позивачу стало відомо що 16.04.2018 Банком було звернено стягнення на рухоме майно, а саме обладнання (Предмет застави), на підставі статті 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та Договору застави (том 1А, а.с. 52-53).

За наведених обставин, вважаючи, що вказаний договір купівлі продажу укладений банком з порушенням порядку, строків та способу звернення стягнення на майно боржника, що перебувало у заставі Банку, визначених Договором застави та Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", що на переконання позивача порушує публічний порядок та спрямоване на незаконне виведення заставного майна боржника з ліквідаційної маси шляхом реалізації останнього заставодержателем з порушенням встановленого чинним законодавством порядку реалізації, зокрема, ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки такий продаж можливий лише якщо заставне майно перебуває у володінні обтяжувача, що у даному випадку дотримано не було, оскільки майно не вибувало із володіння ТОВ «Мілк Ворд», а також за суттєво зниженою вартістю, а тому позивач звернувся до господарського суду, відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно положень ч. 1 ст. 20 Закону про банкрутство правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.

Разом з тим, згідно приписів ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до положень ч. 9 ст. 30 Господарського процесуального кодексу України справи, передбачені пунктами 8 та 9 частини першої статті 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника.

З огляду на сферу регулювання Закону про банкрутство загалом і за змістом зазначеної раніше норми статті 20, вона є спеціальною по відношенню до загальних, установлених Цивільним кодексом України підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ця норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Згідно з частиною другою статті 4 Цивільного кодексу України, основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Відповідно до положень частини третьої статті 104 Цивільного кодексу України порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Таким чином і з огляду на положення статей 4, 104, 110- 112 Цивільного кодексу України, Закон про банкрутство є частиною цивільного законодавства, що не виключає можливості застосування до правовідносин, які регулює цей спеціальний Закон, також норм Цивільного кодексу України зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Отже, Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому, визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником розглядаються господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство зазначеного боржника.

При цьому, особливість вирішення таких спорів полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, без порушення нових справ з метою судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника.

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у справі №910/11436/16 від 20.06.19р..

Таким чином, судом першої інстанції було правомірно прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з подальшим винесенням рішення по суті спору відповідно до ч. 3 ст. 232 ГПК України.

У зв`язку з наведеним колегія суддів відхиляє доводи апелянта, про те, що в межах справи про банкрутство розглядаються спори про визнання недійсними правочинів, які укладені після порушення справи про банкрутство або протягом року, що передував порушенню справи про банкрутство і лише за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора. А також, не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що даний позов мав би розглядатися за загальними правилами підсудності, а тому мав бути пред`явлений в суд за місцем реєстрації відповідачів, тобто до господарського суду Одеської області та про те, що позов розглянуто неповноважним складом суду.

Отже, надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як передбачено ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спір про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 Цивільного кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається із заявлених вимог, предметом позову у вказаній справі є вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання ТОВ "Мілк Ворд", яке перебувало в заставі ПАТ АБ "Південний", укладений 16.04.2018 між ПАТ АБ "Південний" та ТОВ «Рента Компані».

Позивач, як на підставу для визнання недійсним Договору відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України, посилається на порушення Банком порядку, строків та способу звернення стягнення на майно боржника, що перебувало у заставі Банку, визначених Договором застави та Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", що на переконання позивача порушує публічний порядок та спрямоване на незаконне виведення заставного майна боржника з ліквідаційної маси шляхом реалізації останнього заставодержателем з порушенням встановленого чинним законодавством порядку реалізації, а також за суттєво зниженою вартістю.

З приводу вказаного судова колегія зазначає таке.

Як убачається із матеріалів справи та зазначалося вище, у зв`язку із неналежним виконанням Позичальником зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі, що станом на 16.03.2018 складала 15 559 234,63 грн.

Зважаючи на те, що Позичальник неналежним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, 16.03.2018 Банк, керуючись умовами п. 3.1-3.2 Договору застави та ст. ст. 23, 24, 26-28 та 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", вирішив ініціювати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилом частини першої статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Застава є способом забезпечення зобов`язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України "Про заставу").

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).

За змістом частин шостої та сьомої статті 20 Закону України "Про заставу" звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п`ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Правовий режим й правове регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначається Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом (ст. 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень").

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно із системним аналізом наведених норм права звернення стягнення на предмет застави у випадку невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, здійснюється заставодержателем у позасудовий чи судовий спосіб.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

У частині першій статті 25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" встановлено, що обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах є позасудовим способом звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. При цьому обтяжувач зобов`язаний у порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір реалізувати таке право із зазначенням обраного ним способу, місця та часу проведення процедури продажу. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах.

За змістом частини першої статті 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником;2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

За приписами частин другої та третьої статті 28 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частин 5, 6 статті 30 вищезазначеного закону договір купівлі-продажу предмета забезпечувального обтяження укладається обтяжувачем від імені боржника і є правовою підставою для набуття покупцем цього предмета права власності на відповідне рухоме майно. Покупець предмета забезпечувального обтяження набуває право власності на відповідне рухоме майно без будь-яких забезпечувальних та публічних обтяжень, а також інших договірних обтяжень з нижчим пріоритетом. Протягом десяти днів із дня продажу предмета забезпечувального обтяження обтяжувач-продавець відповідного рухомого майна зобов`язаний надати боржнику та всім обтяжувачам, на користь яких було встановлене зареєстроване обтяження цього рухомого майна, письмовий звіт про результати продажу.

Як зазначалося вище, на виконання вказаних вище, норм чинного законодавства 16.03.2018 банком була направлена вимога №14-15097БТ до позичальника (том 2, а.с. 4-10), з якої вбачається, що Банк повідомив про наявну заборгованість за Кредитним договором та вимагав її погашення в тридцятиденний строк, інакше Банк буде змушений ініціювати звернення стягнення на Предмет застави, шляхом продажу обладнання будь-якій особі, в порядку визначеному ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень". Зазначена вимога вручена нарочно представникам Позичальників 23.03.2018, що підтверджується підписами директорів юридичних осіб та відтисками печаток останніх.

На виконання приписів ст. 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" вищевказане повідомлення було зареєстроване в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) №55134194 від 16.03.2018 о 15:51:00, наданим Одеською філією державного підприємства "Національні інформаційні системи" (том 2, а.с. 94).

Позивач вимоги Банку про погашення заборгованості не виконав, разом з тим вважає, що вимога Банку про погашення заборгованості не містить вимогу до боржника щодо передачі предмета забезпечувального обтяження на баланс Банку. Окремої вимоги про передачу у володіння Банку заставного майна позивач не отримував.

З приводу вказаного судова колегія зауважує, що статтею 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначений порядок повідомлення саме щодо порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. При цьому пункт 6 частини 2 цієї статті містить альтернативну вимогу: виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Отже, окремої вимоги про передачу у володіння Банку заставного майна законом не вимагається, а тому колегія суддів не погоджується із зазначеним твердженням позивача.

Оскільки протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишалось невиконаним, 16.04.2018 між ПАТ АБ "Південний" та ТОВ «Рента Компані» був укладений договір купівлі-продажу обладнання ТОВ "Мілк Ворд", яке перебувало в заставі ПАТ АБ "Південний" (том 1А, а.с. 126-129).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (стаття 656 ЦК України).

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Так, згідно із п. 1.1 Договору продавець (Товариство з обмеженою відповідальністю "Мілк Ворд" від імені якого діє Банк) передає, а покупець (Товариство з обмеженою відповідальністю "Рента Компані") приймає обладнання, згідно переліку обладнання (додаток №1 до договору) (Предмет застави) яке належить продавцю та перебуває в заставі Банку.

Купівлю-продаж обладнання вказаного в п. 1 цього Договору вчинено за 7 793 223,04 грн. Оплата вартості обладнання, встановлена в п. 2.1 цього договору, здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів, в строк до 28.02.2019 включно на рахунок Банку (п. 2.1, 2.2 Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору останній набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання взаємних обов`язків сторонами.

Проте, судова колегія звертає увагу, що з матеріалів справи, а саме з акту прийому-передачі обладнання убачається, що майно, яке є предметом спірного договору та до його укладання - Предметом застави ТОВ "Рента Компані" - фактично отримало 08.02.2019 р..(том 1А, а.с. 130-132).

Як убачається із матеріалів справи, а саме із відзиву Банк зазначає, що з 01.02.2019 заставне майно перебувало у володінні Банку, у зв`язку з чим останній керуючись ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" звернув стягнення на предмет застави, шляхом його продажу третій особі (а.с. 142, т. 1А). Однак, судова колегія зауважує, що спірний Договір укладений 16.04.2018, тобто до вказаної Банком дати, крім того, доказів переходу Предмету забезпечення від боржника у фактичне володіння Банку до матеріалів справи останнім не долучено.

Враховуючи, що відповідно до п. 1.5 Договору застави на строк дії цього Договору Предмет застави залишається у володінні та користуванні заставодавця, та те що передане в заставу майно є виробничим обладнанням, та використовувалось у звичайній господарській діяльності позивача, останній вказує що боржником у володіння обтяжувачу - Банку Предмет застави ніколи не передавався.

Суд погоджується з таким твердженням позивача, оскільки доказів фактичної передачі у володіння Предмету застави Банку на момент укладення спірного договору матеріали справи не містять.

Фактичне володіння Предметом застави боржником на момент укладення спірного договору підтверджується також наступними обставинами.

Як вбачається з тексту Договору купівлі-продажу від 16.04.2018 року (далі Договір, том 1А, а.с. 126-129), від імені ТОВ "Мілк Ворд" договір був підписаний представником ПАТ АБ "Південний" начальником Управління по роботі з проблемними активами Андебурою А. І.

Поряд із цим, 23.07.2018 цим же представником ПАТ АБ "Південний" Андебурою А.І. подана заява до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О.І. про вчинення виконавчого напису на договорі застави від 05.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. за №200 (том 1А, а.с. 28-29).

Після вчинення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І. виконавчого напису № 845 на договорі застави від 05 квітня 2017 року (том 1А, а.с. 30), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В. В. за №200, вказаний виконавчий напис був пред`явлений ПАТ АБ "Південний" на виконання приватному виконавцеві Київського міського нотаріального округу Вараві P. С. (Постанова про відкриття виконавчого провадження №56968852 від 09.08.2018, том 1А, а.с. 31-32).

16.08.2018 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Варава Р. С. в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого напису нотаріуса №845 здійснив опис та арешт рухомого майна ТОВ "Мілк Ворд" за участі представника ПАТ АБ "Південний" адвоката Андебури А.І. та директора ТОВ "Мілк Ворд" Машкаренка В.І. та передав майно на зберігання директору цього товариства (том 1А, а.с. 33-34).

Крім того, 01.02.2019 р. приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Варава Р.С. відносно описаного, арештованого та переданого на зберігання директору ТОВ "Мілк Ворд" майна Товариства, повторно здійснив опис та арешт рухомого майна ТОВ "Мілк Ворд" за участі представника ПАТ АБ "Південний" адвоката Андебури А.І., якому і передав на зберігання все рухоме майно ТОВ "Мілк Ворд" (Постанова том 1А, а.с. 35-36).

Разом із тим, відповідно до ухвали господарського суду міста Києва від 02.04.2019 в справі №910/22459/17 дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варава Р. С. щодо винесення зазначеної постанови визнані протиправними, а постанова виконавця скасована.

В матеріалах справи міститься постанова Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2019 у справі №910/22459/17, якою залишено без змін ухвалу господарського суду міста Києва від 02.04.2019. У вказаному судовому рішенні, суд встановив, що оскаржувана постанова про опис та арешт майна боржника від 01.02.2019 не містить передбачених Законом України "Про виконавче провадження" та Інструкцією з організації примусового виконання рішень обов`язкових відомостей щодо майна боржника, яке описується та на яке накладається арешт, а саме, щодо обладнання: не вказано будь-яких характеристик обладнання (рухомого майна), яке було описано (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо).

Суд зазначає, що Законом України "Про виконавче провадження" та Інструкцією з організації примусового виконання рішень передбачено складання постанови про опис та арешт майна виключно у разі фактичного проведення опису виконавцем відповідного майна, який полягає, в тому числі, в перевірці фактичної наявності відповідного майна, та внесенні до відповідної постанови всіх його відмінних ознак.

Північним апеляційним господарським судом у постанові від 04.07.2019 у справі №910/22459/17З також встановлено, що оскаржувана постанова про опис та арешт майна боржника від 01.02.2019 у виконавчому провадженні № 56416677, якою призначено відповідальним зберігачем ОСОБА_2 була винесена в той час, коли в інших виконавчих провадженнях № 56968852 та № 56968381 постановами від 16.08.2018 зберігачем цього ж самого майна було призначено директора ТОВ "Мілк Ворд" Машкаренко В.Ф., якого попереджено про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна.

Також позивач зазначає, що 06.02.2019 приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Варава Р.С. втретє здійснив опис та арешт рухомого майна ТОВ "Мілк Ворд" в межах виконавчого провадження №56416677 по примусовому виконанню наказу Господарського суду міста Києва № 910/22459/17 від 04.05.2018 за участі представника ПАТ АБ "Південний" адвоката Андебури А.І. (том 1А, а.с. 37-38), який демонтував частину обладнання та вивіз його в невідомому напрямку, що не заперечується представником Банку (пояснення Банку том 2А, а.с. 89).

Вказане свідчить, що ще станом на 06.02.2019 року все рухоме заставне майно боржника знаходилося у власності та фактичному володінні останнього.

Крім того, з апеляційної скарги приватного виконавця Варави Р.С. поданої на ухвалу господарського суду міста Києва від 02.04.2019 в справі №910/22459/17 вбачається, що 28.01.2019 останнім направлено запит Банку з проханням надати згоду на звернення стягнення (арешт та реалізацію) майна, а саме: цілісного майнового комплексу, загальною площею 12838,2 кв.м., що розташований за адресою Хмельницька АДРЕСА_1 ., Городоцький р-н, провулок Молочноконсервний, буд. 1. На вказаний запит Банк листом від 29.01.2019 повідомив, що останній, як заставодержатель, надає згоду на звернення стягнення на майно ТОВ "Мілк Ворд", що перебуває в заставі Банку - цілісний майновий комплекс, що розташований за адресою Хмельницька обл., Городоцький р-н, провулок Молочноконсервний, буд. 1, та обладнання, яке належить ТОВ "Мілк Ворд" на підставі договору поставки обладнання від 10.06.2016 та видаткової накладної №76 від 26.12.2016 (том 1А, а.с. 76-85). Наведене, на переконання колегії суддів також свідчить про те, що станом на 29.01.2019 договір щодо відчуження Предмету забезпечення не був укладений.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про фактичну передачу рухомого майна у володіння Банку.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з дати підписання оскаржуваного Договору (з 16.04.2018) на все рухоме майно боржника були накладені арешти приватних та державних виконавців, що вбачається з Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №58605405 від 06.03.2019: арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 16.04.2018 ВП №56150124 Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва (Запис 2); арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 16.05.2018 ВП №56416677 Приватного виконавця Варави P.С. (Запис 3); арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 11.06.2018 ВП №56586571 Приватного виконавця Вольф Т.Л. (Запис 4); арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 14.06.2018 ВП №56416677 Приватного виконавця Павлюк Н. В. (Запис 5); арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 05.07.2018 ВП №56579343 Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва (Запис 6); арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 10.08.2018 ВП №56968852 Приватного виконавця Варави P.С. (Запис 7); арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 04.09.2018 ВП №57123388 Приватного виконавця Білан С.В. (Запис 8); арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 06.02.2019 ВП №56416677 Приватного виконавця Варави P. С. (Записи 9-11); арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 01.02.2019 ВП №56416677 Приватного виконавця Варави P. С. (Записи 12-13); арешт рухомого майна, належного ТОВ "Мілк Ворд", накладений постановою від 06.02.2019 ВП №56416677 Приватного виконавця Варави P. С. (Запис 14). Тобто, з моменту відчуження майна за спірним Договором, що було Предметом застави та перебувало у власності боржника, на нього продовжували накладати обтяження у вигляді арештів та заборон відчуження (том 1А, а.с. 39-51).

Доказів на спростування вказаних вище обставин скаржником у апеляційній скарзі не наведено.

За наведеного, колегія суддів аналізуючи правові норми, а саме ст. 20 ЗУ України « Про заставу», статті 24, 26, 27, 28, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», приходить до висновку про те, що звернення стягнення через продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем допускається виключно, якщо заставне майно перебуває у володінні обтяжувача. Однак як свідчать матеріали справи та вірно встановлено судом першої інстанції заставне рухоме майно знаходиться у володінні та користуванні заставодавця - позивача, за адресою: Хмельницька обл., Городоцький район, м. Городок, провулок Молочноконсервний, будинок 1 є виробничим обладнанням, та використовувалось у звичайній господарській діяльності заставодавця (позивача).

Отже, враховуючи факт володіння заставним майном заставодавцем (позивачем), звернення стягнення не може бути здійснено в позасудовому порядку (в тому числі, шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження), а здійснюється, відповідно до вимог діючого законодавства, виключно на підставі рішення суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач 1 не мав права на звернення стягнення на предмет обтяження в позасудовому порядку шляхом укладення договору купівлі-продажу від 16.04.2018р. від імені власника заставного майна.

Щодо підстави про незаконність продажу заставного майна ТОВ "Мілк Ворд" за ціною, що не відповідає тій, яка погоджена сторонами в Договорі застави, слід вказати таке.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Заставне майно, що було предметом Договору, продане за ціною майже втричі нижчою від вартості визначеної Договором застави.

Однак, відповідно до умов п. п. 3.4. Договору застави Заставодавець надає згоду Заставодержателю право укласти договір купівлі-продажу предмету застави за ціною, погодженою сторонами у п. 1.7. Договору застави, або за ціною, що визначається на підставі незалежної експертної оцінки.

Отже, сторони договору погодили порядок визначення Заставодержателем ціни продажу предмета застави, зокрема, Заставодавець надав згоду Заставодержателю визначити ціну продажу предмета застави на свій розсуд одним із визначених договором застави способів: або за ціною погодженою сторонами у п. 1.7. Договору застави; або за ціною що визначається на підставі незалежної експертної оцінки.

Банком обрано спосіб визначення ціни продажу шляхом проведення незалежної експертної оцінки, та долучено до матеріалів справи звіт про незалежну оцінку майна станом на 12.04.2018 (том 2А, а.с. 11-40). Згідно висновку про вартість предмет Застави оцінений в 7 793 223,04 грн., що і покладено в основу спірного Договору.

За наведеного, судова колегія зауважує, що твердження позивача про незаконність продажу заставного майна ТОВ "Мілк Ворд" за ціною, що не відповідає тій, яка погоджена сторонами в Договорі застави є безпідставним та не заслуговує на увагу.

Крім того, позивач також вказує, що незалежна експертна оцінка майна ТОВ "Мілк Ворд" на адресу боржника не направлялась, ціна предмету застави із останнім не погоджувалась.

Проте, суд погоджується з твердженнями Банку, що останній не повідомляв позивача про проведення експертної оцінки, оскільки це не передбачено умовами Договору застави. Крім того, 18.04.2018 Банк дотримався вимог ч. 6 ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та надіслав на адресу боржника письмовий звіт про результати продажу рухомого майна від 16.04.2018.

Враховуючи усе вищевикладене, оскільки предмет застави не переходив у фактичне володіння Банку, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства та обставини справи, суд вважає, що звернення стягнення на Предмет застави повинно було відбуватись у судовому порядку, що свідчить про порушення Відповідачем 1 та Відповідачем 2 вимог чинного законодавства при укладенні спірного Договору, зокрема частини 3 статті 28 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", та відповідно наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсним Договору купівлі-продажу обладнання згідно переліку обладнання (додаток №1 до цього Договору та його невід`ємна частина) (далі Договір), яке належало ТОВ "Мілк-Ворд" та перебувало в заставі Банку, укладений 16.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілк-Ворд", від імені якого у відповідності зі ст. 30 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", та п. 3.4 договору застави, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. 05.04.2017 за реєстровим №200 (далі Договір застави) діяло Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Південний" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рента Компані".

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 12.08.2019р. у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" на рішення господарського суду Рівненської області від 12.08.19р. у справі №918/99/19 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 12.08.19р. у справі № 918/99/19 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку, встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.

4. Справу №918/99/19 повернути до господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "26" листопада 2019 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Саврій В.А.