ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2019 Справа № 904/3311/19

м.Дніпро, просп. Д. Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Приватного підприємства "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2019 у справі №904/3311/19 (суддя Золотарьова Я.С.; рішення ухвалене у місті Дніпро без участі представників сторін, повне рішення підписано 10.09.2019)

за позовом фізичної особи - підприємця Петраш Олега Петровича, м.Дніпро

до Приватного підприємства "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес", м.Дніпро

про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 75000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року фізична особа - підприємець Петраш Олег Петрович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного підприємства "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес" про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 75000,00 грн.

Позивач обґрунтував свої позовні вимоги тими обставинами, що незважаючи на проведення оплати в повному обсязі, поставка оплаченого товару відповідачем в оговорені строки не здійснена. Незважаючи на те, що потреба у поставці і набутті коштів відпала, відповідачем сплачена сума не повернута.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2019 у справі №904/3311/19 (суддя Золотарьова Я.С.) позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Приватного підприємства "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес" на користь фізичної особи - підприємця Петраш Олега Петровича 75000,00 грн. і 1921,00 грн. судового збору.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що позивачем неправильно визначені правові підстави в обґрунтування позовних вимог. Суд дійшов висновку про можливість самостійно здійснити правову кваліфікацію відносин та застосувати для прийняття рішення саме ті норми, предметом регулювання яких є відповідні відносини.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач (ПП "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес") звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2019 у справі №904/3311/19 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, без повного розгляду всіх обставин справи і неправильно оціненими доказами.

Скаржник зазначає, що судом не взято до уваги той факт, що позивач здійснив оплату замовленого товару відповідно до платіжних доручень №140 від 26.03.2019 і №141 від 28.03.2019, а відповідач приступив до виконання замовлення, яке за його твердженням повинен здійснити до 21 листопада 2019.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між сторонами був присутній договірний характер стосунків, що виключає можливість пред`явлення позову в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України. Судом не встановлено факту недобросовісного набуття отриманих коштів, які є оплатою за товар, як не встановлено в наявності рахункової помилки.

Відповідач вказує, що позивачем було неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, однак суд не звернув на вказане уваги та більш того, самостійно визначив норми матеріального права та застосував їх при ухваленні рішення.

Позивач (ФОП Петраш О.П.) у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують правильних висновків суду.

Зі своєї сторони позивач вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і надав їм належну правову оцінку. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що сторони не дійшли згоди щодо строку поставки товару та правильно застосував в даному випадку частину 2 статті 530 Цивільного кодексу України.

За твердженням позивача потреба у калібр-кільце різьбове Тr 100х12 LH, код (вироб) виникла у зв`язку з необхідністю виготовлення запчастин для запірної арматури за договором на поставку продукції №185 від 25.03.2019, укладеним з ПАТ "Донбасенерго" в особі його структурної одиниці "Слов`янська ТЕС". Вказаний договір укладений після проведення перемов з відповідачем і виставлення останнім рахунку-фактури №СФ-0000061 від 21.03.2019, будучи впевненим у вчасному виконанні відповідачем своїх зобов`язань в частині поставки виробу, оскільки договір №185 від 25.03.2019 передбачав стислі строки поставки -30 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати продукції замовником. Через зволікання відповідача і відсутність виробу поставка продукції за договором №185 відбулася із запізненням, для виготовлення виробу позивач вимушений був терміново шукати вказаний виріб в іншому місці.

Позивач також зазначає, що після ухвалення рішення судом першої інстанції відповідач платіжним дорученням №67 від 19.09.2019 повернув частину безпідставно набутих ним коштів в сумі 2000,00 грн., тобто фактично визнав законність позовних вимог.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.09.2019 у складі колегії суддів: головуючого судді Подобєда І.М. (доповідач), суддів: Широбокової Л.П., Орєшкіної Е.В. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2019 у справі №904/3311/19; ухвалено розглянути апеляційну скаргу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

ПП "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес" було виставлено ФОП Петраш О.П. для оплати у сумі 75000,00 грн. калібр-кільце різьбове Тr 100х12 LH, код рахунок-фактуру №СФ-000061 від 21.03.2019 дійсний до сплати до 28.03.2019 (а.с.15).

Платіжними дорученнями №140 від 26.03.2019 і №141 від 28.03.2019 виставлений рахунок був повністю оплачений ФОП Петраш О.П. (а.с.16-17).

11.07.2019 ФОП Петраш О.П. направив на адресу підприємства вимогу про повернення безпідставно набутих коштів від 05.07.2019 №110. Направлення вимоги обумовлено тими обставинами, що поставка оплаченого товару підприємством в оговорені усно строки не здійснена, внаслідок чого фізична особа-підприємець був вимушений звернутися до іншого підприємства. Потреба у поставці замовленого у ПП "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес" калібр-кільця різьбового Тr 100х12 LH минула. На підставі частини 2 статті 530, статті 1212 Цивільного кодексу України ФОП Петраш О.П. вимагав у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги повернути здійснену ним оплату у сумі 75000,00 грн.

Вказана вимога була отримана особисто директором підприємства Вайнер І.Л. 12.07.2019, що підтверджується повідомленням-розпискою відділення поштового зв`язку (а.с.23) і не оспорюється підприємством.

Проте, вказані грошові кошти ПП "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес" повернуті ФОП Петраш О.П. не були, у зв`язку з чим останній звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 75000,00 грн.

Виходячи з приписів пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 Цивільного кодексу України).

За частинами першою, другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 639 Цивільного кодексу України дозволяється укладення договору у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно з частиною першою статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною восьмою статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок вчинення позивачем дій по оплаті виставленого відповідачем рахунку, між сторонами має місце правочин з поставки товару. Тобто, встановлені обставини підтверджують схвалення позивачем своїми діями укладення спірного договору поставки, здійснення його часткового виконання.

Відповідно до частин першої, другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Сторонами узгоджено необхідні істотні умови для даного виду правочинів: предмет поставки, його кількість, ціну, вартість, натомість як правильно встановлено місцевим господарським судом не узгодженою залишилась умова щодо строку поставки.

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України цивільні та господарські зобов`язання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

За частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При доведенні порушення строку поставки відповідачем позивач посилався на ті обставини, що між ним і ПАТ "Донбасенерго" в особі його структурної одиниці "Слов`янська ТЕС" 25.03.2019 був укладений договір на поставку продукції №185, відповідно до Додатку №1 якого фізична особа-підприємець Петраш О.П. зобов`язався поставити запчастини до запірної арматури протягом 30 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати від Замовника продукції.

У зв`язку з необхідністю виготовлення запчастин для запірної арматури за вказаним договором виникла потреба у поставці калібр-кільця різьбового Тr 100х12 LH, у зв`язку з чим і був укладений спірний договір у даній справі. При цьому, оскільки договір №185 від 25.03.2019 передбачав стислі строки поставки 30 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати продукції замовником і передоплата була проведена 06.05.2019, що підтверджується копією платіжного доручення №5791 (а.с.47) колегія суддів погоджується з доводами позивача, що поставка калібр-кільця різьбового також повинна була бути проведена у стислі строки, а не до 21.11.2019 як стверджує відповідач. Оскільки відповідач не здійснив поставки калібр-кільця різьбового Тr 100х12 LH, позивач здійснив поставку продукції за договором №185 із запізненням, так як вимушений був шукати вказаний виріб в іншому місці.

Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи отримання відповідачем вимоги про повернення грошових коштів 12.07.2019, строк повернення 75000,00 грн. є таким, що настав 19.07.2019.

Водночас, позивач просив повернути сплачені ним 75000,00 грн. грошових коштів на підставі положень статті 1212 Цивільного кодексу України, обґрунтовуючи тим, що особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України визначені загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до вказаної статті особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України).

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої та частини другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті1212 Цивільного кодексу України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вказана правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №367/6344/16-ц.

Таким чином, для задоволення позовних вимог на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України необхідно встановити відсутність між сторонами договірних взаємовідносин та як наслідок цього безпідставне отримання відповідачем коштів.

Як свідчать матеріали справи, відповідач набув грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме з підстав укладеного в усній формі договору. Зобов`язання, які виникли з укладеного договору не припинились з підстав, передбачених статтями 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України. Отже, до моменту виконання зобов`язань, таке виконання має правові підстави і набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Дані правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, Договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування положень судом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про помилковість вимог позивача про витребування грошових коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України та неправильне застосування норм матеріального права.

Водночас відсутність посилання позивачем в позові не на ті норми права, якими фактично регулюються спірні правовідносини (стаття 693 Цивільного кодексу України), не є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про неможливість застосування судом норм права, на які не посилався позивач у позовній заяві.

За вимогами пункту 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Підставами позову - є ті фактичні обставини, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги. Фактичні обставини, викладені позивачем в позовній заяві, згодом в процесі розгляду справи набуває форму доказів, які можуть оскаржуватися відповідачем. Підставою позову виступають також і правові норми, на які посилається позивач в підтвердження своїх вимог.

За приписами частин 1 і 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є, зокрема, справедливе вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав і законних інтересів юридичних осіб, а відповідне завдання господарського судочинства превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Пунктом 3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при ухваленні рішення суд, зокрема, вирішує питання про те, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відповідно до частин 1, 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції правильно враховано висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №924/1473/15 від 25 червня 2019 року, який вказав, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Матеріали справи свідчать про те, що дотримуючись приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив фактичні обставини, якими позивач обґрунтував позовну заяву, а його висновки щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законними та обґрунтованими.

З огляду на викладені правові норми, а також фактично встановлені обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції при визначенні підстав позову обґрунтовано врахував не лише правові норми, на які посилався позивач в позовній заяві, а і здійснив самостійно правильну правову кваліфікацію та застосував ті норми права, які регулюють спірні правовідносини, вказавши, що позивачем неправильно визначені окремі правові норми в обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладеного вище колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати на оплату судового збору, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес" - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2019 у справі №904/3311/19 - залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на Приватне підприємство "Дніпропетровський завод спецінструмента калібрів "ТехноПрогрес".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення її повного тексту з підстав, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28.11.2019.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна