ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" листопада 2019 р. Справа№ 910/3011/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Руденко М.А.
суддів: Пономаренка Є.Ю.
Дідиченко М.А.

при секретарі: Реуцька Т.О.

за участю представників сторін:
від позивача: Філімончук Г.М. (Наказ №341-ОД від 18.11.2019)

від відповідача: Глазунов М.Ю. (довіреність №220/46/1 від 11.01.2019)

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення господарського суду міста Києва від 14.08.2019 року
у справі №910/3011/19 (суддя Приходько І.В.)
за позовом Державного підприємства Житомирський бронетанковий завод
до Міністерства оборони України
про стягнення 871 628, 93 грн., -
ВСТАНОВИВ:
В березні 2019 року позивач - державне підприємство Житомирський бронетанковий завод звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України про стягнення 871 628,93 грн., з яких: 715 076,69 грн. - інфляційні втрати, 156 552,24 грн. 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем грошового зобов`язання в частині своєчасної оплати вартості двадцяти одиниць військової техніки, переданої позивачем та прийнятої Міністерством оборони України у кінці вересня на початку жовтня 2014 року, і заборгованість щодо вказаного зобов`язання присуджена до стягнення рішенням суду у справі № 910/22751/15, і що згідно з приписами ст. 625 Цивільного кодексу України є підставами для застосування до відповідача обумовленої законом відповідальності за несвоєчасне виконання договору.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 року у справі №910/3011/19 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства Житомирський бронетанковий завод 715 076,69 грн. інфляційних втрат, 156 124, 50 грн. 3% річних та судовий збір у розмірі 13 068, 02 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив про те, що єдиними документами, що фіксують відсутність розбіжностей щодо вартості майна між представниками позивача та відповідача, які входили до складу комісії з приймання-передачі військової техніки, є акти технічного стану, в яких визначена ціна кожної одиниці техніки, що підписані належним чином та без зауважень. Зазначив, що наявні в матеріалах даної справи докази, а також преюдиційні фактичні обставини, встановлені у межах провадження по справі №910/22751/15, свідчать про несвоєчасність виконання зобов`язання відповідачем щодо оплати вартості позивачу переданої військової техніки, що є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення втрат від інфляції та 3 відсотків річних на підставі вимог ст. 625 ГПУ України, у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання. При цьому, судом першої інстанції було здійснено перерахунок заявлених до стягнення показників 3% річних та інфляційних втрат.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - Міністерство оборони України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 14.08.2019 року скасувати повністю, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог зазначив на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині задоволення позовних вимог порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи у вказаній частині, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи. Апелянт вказував на те, що у нього не виникло з 15.10.2014 грошового зобов`язання з оплати техніки перед позивачем, а тому і не виникло зобов`язання з сплати 3% річних та інфляційних втрат в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки між сторонами спору не була узгоджена ціна техніки, яка прийнята відповідачем, а відповідне зобов`язання виникло у відповідача після винесення постанови Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 у справі № 910/22751/15. Крім того, сплата відповідачем інфляційних втрат та 3% річних не обліковувалась в органах державної казначейської служби, як вимагає ст. 48 Бюджетного кодексу України.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2019 року справу №910/3011/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А., суддів Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/3011/19 та призначено до розгляду на 15.10.2019 на 10.45 год .
В подальшому при розгляді справи оголошено перерву до 19.11.2019 року.
В судовому засіданні 19.11.2019 року представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити.
Представник позивача вказав на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи рішенням господарського суду міста Києва від 06.11.2017 у справі № 910/22751/15 позовні вимоги державного підприємства Житомирський бронетанковий завод про стягнення заборгованості за передані у 2014 році Міністерству оборони України 20 одиниць військової техніки задоволено повністю та стягнуто з Міністерства оборони України на користь державного підприємства Житомирський бронетанковий завод 16 141 686 грн. заборгованості, вищевказане рішення залишено без змін відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 (а.с. 85) та Постанови Верховного Суду від 06.06.2018 (а.с.93) у даній справі.
Під час розгляду вищевказаної справи предметом розгляду було стягнення боргу з Міністерства оборони України на користь державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» в розмірі 16 141 686, 00 грн. за поставлену військову техніку, отже при розгляді вищевказаної справи були встановлені преюдиційні факти, які мають значення для розгляду даної справи предметом якої є стягнення втрат від інфляції в розмірі 715 096, 69 грн. та трьох відсотків річних в сумі 156 552, 24 грн. за несвоєчасний розрахунок за поставлену техніку.
За змістом ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України - обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки на момент розгляду справи № 910/3011/19 набрало законної сили судове рішення у справі № 910/22751/15, обставини, які були встановлені під час господарського провадження № 910/22751/15, не підлягають доказуванню в межах даної справи щодо учасників даного спору.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що у межах розгляду справи № 910/22751/15 встановлено обставини, що у кінці вересня на початку жовтня 2014 року державне підприємство Житомирський бронетанковий завод передало військовим частинам 20 одиниць військових техніки (БМП-1 в кількості 11 одиниць та БРДМ-2 в кількості 9 одиниць). Передача техніки мала місце за актами технічного стану, які крім складу і стану техніки, містять дані про прийняття її представниками військових частин.
Зокрема, були передані:
за актом № 4/3/14 техніка БРДМ-2 № И08ЖТ0174;
за актом № 5/3/14 - техніка БРДМ-2 № И06ЖТ0169;
за актом № 6/3/14 - техніка БРДМ-2 № И07ЖТ0173;
за актом № 7/3/14 - техніка БРДМ-2 № И-08ЖТ0175;
за актом № 8/3/14 - техніка БРДМ-2 № И08ЖТ0176;
за актом № 9/3/14 - техніка БРДМ-2 № И06ЖТ0170;
за актом № 10/3/14 - техніка БРДМ-2 № И08ЖТ0177;
за актом № 11/3/14 - техніка БРДМ-2 № И10ЖТ0197;
за актом № 12/3/14 - техніка БРДМ-2 № И10ЖТ0198;
за актом № 13/3/14 - техніка БМП-1 № Х09ЖТ0228;
за актом № 15/3/14 - техніка БМП-1П № Х10ЖТ0232;
за актом № 14/3/14 - техніка БМП-1П № Х09ЖТ0230;
за актом № 16/3/14 - техніка БМП-1 № Х10ЖТ0233;
за актом № 17/3/14 - техніка БМП-1П № Х10ЖТО234;
за актом № 18/3/14 - техніка БМП-1П № Х11ЖТ0236;
за актом № 19/3/14 - техніка БМП-1П № Х11ЖТ0237;
за актом № 20/3/14 - техніка БМП-1П №Х11ЖТ0238;
за актом № 21/3/14 - техніка БМП-1П № Х12ЖТ0239;
за актом № 22/3/14 - техніка БМП-1 №Х12ЖТ0240;
за актом № 23/3/14 - техніка БМП-1П №Х12ЖТ0241.
Крім того, в матеріалах справи наявні Акти, складені комісією у трьох примірниках, які отримані військовою частиною, що прийняла техніку, позивачем, Центральним бронетанковим управлінням Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ), та затверджені командиром військової частини А0174 - Центрального бронетанкового управління Збройних Сил України.
Крім того передачі військової техніки передувало звернення Центрального бронетанкового управління Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) до державного підприємства Житомирський бронетанковий завод (лист від 25.09.2014 № 342/3/3/5085) з пропозицією про передачу майна та призначення посадової особи у відповідну комісію, яка була акцептована позивачем за умови підписання відповідного договору (лист від 25.09.2014 № 1523).
На момент передачі позивачем військової техніки військовим частинам її власником було державне підприємство Житомирський бронетанковий завод, що сторонами визнається і у суду не виникає сумніву у достовірності цих обставин. Дана техніка була виготовлена (відремонтована) для продажу на зовнішньому ринку, який повинне було здійснити державне госпрозрахункове зовнішньоторгове підприємство Спецтехноекспорт як комісіонер за договором комісії SТЕ-2-156-Д/К-11 від 18.04.2011 та договором комісії SТЕ-2-246-Д/К-11 від 12.07.2011, укладеними з позивачем як комітентом.
Відповідно до актів передача військової техніки від державного підприємства Житомирський бронетанковий завод військовим частинам мала місце на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 777 від 27.08.2014 та постанови Кабінету Міністрів України № 376 від 26.08.2014.
Крім того, у межах справи № 910/22751/15 були встановлені обставини, що всупереч розпорядженню Кабінету Міністрів України № 777 від 27.08.2014, а також умові акцепту позивачем пропозиції передачі майна (підписання відповідного договору), договору на придбання військової техніки, як окремого письмового документу, у якому зафіксовано факт виникнення договірного зобов`язання з волі його учасників, між позивачем та відповідачем - не підписано.
Разом з цим, в межах розгляду справи № 910/22751/15 встановлено обставини та зроблено висновки, що фактично договір купівлі-продажу між сторонами був укладений у спрощений спосіб шляхом надіслання відповідачем пропозицій поставки техніки, акцепту її позивачем та вчиненням сторонами фактичних дій з поставки позивачем цієї техніки відповідачу та її прийняття останнім.
В свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог у справі № 910/3011/19, відповідач посилався на те, що оскільки між сторонами не було укладеного письмового договору з чітко погодженою ціною техніки, а тому в силу положень частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України та в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання Міністерства оборони України з оплати військової техніки виникло лише з дати винесення постанови Київського апеляційного господарського суду по справі № 910/22751/15, тобто з 08.02.2018.
В межах розгляду справи № 910/22751/15 були встановлені обставини, що незважаючи на фактичне укладення та часткове виконання договору купівлі-продажу вказаної військової техніки у спрощений спосіб, сторони не погодили ціну купівлі-продажу цієї техніки.
Посилання відповідача на те, що у зв`язку з відсутністю погодження ціни договору, обов`язок покупця з оплати вартості отриманої ним у 2014 році військової техніки настав лише з 08.02.2018, тобто після набрання рішенням суду про стягнення заборгованості у розмірі 16 141 686 грн. законної сили обгрунтовано відхилені судом першої інстанції, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на наступне.
Зокрема, в межах справи № 910/22751/15 встановлено обставини, що єдиними документами, що фіксують відсутність розбіжностей щодо вартості майна між представниками позивача та відповідача, які входили до складу комісії з приймання-передачі військової техніки, є акти технічного стану, через що вартість майна є ціною його продажу. Крім того зазначено, що у актах технічного стану, за якими позивачем поставлялась, а відповідачем приймалась вказана техніка була зазначена ціна кожної одиниці техніки, проти якої не заперечували ані позивач, ані відповідач.
При цьому, вищезазначені доводи відповідача спростовуються обставинами, встановленими судами в межах розгляду справи № 910/22751/15 стосовно моменту виникнення грошового зобов`язання Міністерства оборони України, а саме: грошове зобов`язання відповідача з оплати переданої у 2014 році військової техніки виникло на підставі норм ст. 691, 692 Цивільного кодексу України (а не в порядку ч. 5 ст. 11 ЦК України), якими встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. При цьому, покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
При цьому колегія суддів враховує, що в межах розгляду справи №910/22751/15 були встановлені факти того, що в період з березня по травень 2015 року позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями про необхідність проведення оплати за передану військову техніку, що є окремою підставою для настання обов`язку виконання грошового зобов`язання в порядку, визначеному статтею 530 Цивільного кодексу України.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наявні в матеріалах даної справи належні та допустимі докази, а також преюдиційні фактичні обставини, встановлені у межах провадження по справі №910/22751/15, в сукупності свідчать про обґрунтованість доводів позивача про те, що обов`язок Міністерства оборони України з оплати спірної військової техніки виник після її повного та беззаперечного прийняття останнім за відповідними актами, підписаними сторонами у кінці вересня на початку жовтня 2014 року (ціна з яких і була прийнята судами в якості єдиної обґрунтованої вартості військової техніки). Натомість доводи відповідача щодо виникнення грошового зобов`язання з оплати військової техніки лише з 08.02.2018 є необґрунтованими та спростовуються як висновками судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, зроблених під час розгляду справи № 910/22751/15, так і обставинами, встановленими під час розгляду даної справи.
Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання, суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 Господарського кодексу України).
За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно наданого позивачем розрахунку заявлений до стягнення розмір інфляційних втрат у сумі 715 076,69 грн. та 3% річних у сумі 156 552,24 грн., нарахований за період прострочення з 05.03.2016 по 30.06.2016, як самостійно визначений позивачем, що є його правом в розумінні приписів процесуального закону.
Колегія суддів, здійснивши перевірку щодо сум, строків і ставок нарахувань, заявлених позивачем до стягнення в межах заявленого періоду, погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині присудження стягнення з відповідача на користь 715 076,69 грн. інфляційних втрат та 156 124,50 грн. 3% річних.
Доводи скаржника про відсутність бюджетного фінансування та видатків у 2019 році, передбачених для сплати 3% річних та інфляційних втрат, з посиланням на норми Бюджетного кодексу України, - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України і ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а тому посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування як на підставу невиконання своїх грошових зобов`язань є безпідставними та не обґрунтованими.
За змістом частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно з статтею 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
В силу приписів статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику цього суду як джерело права.
Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18 жовтня 2005 року та у справі Бакалов проти України від 30 листопада 2004 року зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).
Відсутність у позивача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати господарські зобов`язання (постанова Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №908/1076/17).
З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню згідно проведеного перерахунку, а саме: 715 076,69 грн. інфляційних втрат та 156 124,50 грн. 3% річних за період прострочення з 05.03.2016 по 30.06.2016. В свою чергу, відповідачем не доведено доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України відсутність в нього обов`язку сплатити інфляційні втрати та 3% річних за порушення грошового зобов`язання зі своєчасної оплати 16 141 686,00 грн. вартості переданої позивачем військової техніки.
Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення господарського суду міста Києва від 14.08.2019 у справі № 910/3011/19 - відсутні.
Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене Північний апеляційний господарський суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Судовий збір за подачу апеляційної скарги у відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на скаржника.
Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 у справі № 910/3011/19 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.08.2019 у справі № 910/3011/19 - залишити без змін.
3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Міністерством оборони України.
4. Матеріали справи №910/3011/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови підписано 02.12.2019 року.
Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко