ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 справа № 914/2026/19

Господарський суд Львівської області в складі:

судді Запотічняк О.Д.

за участю секретаря судових засідань Кравець О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Тимчак Тетяни Дмитрівни, м.Луцьк,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівбудмакс-Інвест", м.Львів,

про стягнення 143 769,12грн,

за участю представників:

від позивача: Леміщак Д.М.;

від відповідача: Слюсарчук Х.Р.

Обставини справи.

Фізична особа-підприємець Тимчак Тетяна Дмитрівна звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівбудмакс-Інвест" про стягнення 143 769,12грн.

Ухвалою від 07.10.2019р. Господарський суд Львівської області прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначив розгляд справи в підготовчому засіданні на 05 листопада 2019 року.

В судовому засіданні 05 листопада 2019р. було оголошено перерву до 19.11.2019р.

В судове засідання 19.11.2019р. з`явилися представники сторін. Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задоволити з підстав наведених у позовній заяві та матеріалах справи.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив, просив суд в позові відмовити з підстав наведених у відзиві на позов та наданих поясненнях.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що упродовж травня-червня 2019 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Львівбудмакс-Інвест» велися переговори з приводу можливої оренди об`єкта нерухомості у м.Львів. За результатами попередніх переговорів сторони намагались дійти згоди з приводу встановлення ділових відносин та узгодити істотні умови договору оренди.

ТОВ «Львівбудмакс-Інвест» скерувало на адресу позивача рахунок на оплату № 446 від 31.05.2019 на загальну суму 160044,88 грн., у т.ч. ПДВ 26674,15 грн.,

з них:

- забезпечувальний платіж зг. дог. № СК-1-А35-42,06 (орендна плата) -143769,12 грн.

- забезпечувальний платіж зг. дог. № СК-1-А35-42,06 (експлуатаційні витрати) - 13563,13 грн.;

- забезпечувальний платіж зг. дог. № СК-1-А35-42,06 (маркетинг) - 2712,63грн.

31.05.2019р. позивач перерахував на користь ТОВ «Львівбудмакс-Інвест» кошти в загальному розмірі 143769,12 грн (платіжне доручення № 313, призначення платежу: Забезпечувальний платіж згідно договору СК-1-А35-42,06, ЗГ. РАХ. № 446 від 31.05 2019 Р., В Т.Ч. ПДВ - 23961,52).

В подальшому, 04.06.2019р. відповідач надіслав на електронну адресу позивача проект договору оренди. Однак, оскільки цей проект містив умови, які раніше не обговорювалися та які були неприйнятними для позивача, а подальші переговори з приводу виключення спірних положень не досягли успіху, договір оренди укладений не був.

Листом № 15 від 01.07.2019р. позивач звернувся до ТОВ «Львівбудмакс-Інвест» із проханням повернути сплачені позивачем 143769,12 грн, однак листом № 11/07/19-2 від 11.07.2019 відповідач відмовився повертати зазначені кошти. Свою відмову мотивував тим, що у травні-червні 2019 року сторони погодили істотні умови договору оренди, а перераховані кошти є завдатком. Оскільки порушення зобов`язання, на думку відповідача, трапилося з вини позивача і таким чином йому заподіяно збитків, із запобіжного платежу ним буде утримано певну суму коштів.

Заперечення відповідач проти позову.

Відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги відповідач заперечує повністю. Свої заперечення відповідач мотивує тим, що у травні 2019 року зі сторони відповідача була надіслана позивачу пропозиція укласти договір оренди нерухомого майна - нежитлового приміщення № СК-1-АЗ5-42,06 у СТРЦ «Spartak», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. гетьмана Мазепи І., 1Б.

Зі сторони позивача, відповідна пропозиція була прийнята, а виявлений з його сторони добровільний намір укласти вищенаведений договір оренди підтверджується електронними листами сторін.

Відповідач звертає увагу на те, що протягом травня-червня 2019 року сторони погодили істотні умови відповідного договору оренди, зокрема: об`єкт оренди, строк оренди, комерційні умови, строк проведення ремонтних робіт у приміщенні, дату відкриття закладу у СТРЦ (початку здійснення орендарем діяльності) та інші умови, що підтверджується надісланим позивачу письмовим текстом договору оренди зі сторони відповідача для остаточного погодження від « 04» червня 2019 року, підписаний та погоджений варіант якого зі сторони позивача, відповідач очікує до сьогодні.

Попередньо відповідачем був наданий первинний варіант проекту договору від « 27» травня 2019 року, де були вказані ті ж самі істотні умови договору, що й варіанті проекту договору від « 04» червня. Своєю чергою, « 30» травня 2019 року позивачем було запропоновано, а відповідачем погоджено, зниження базової ставки орендної плати з 55 доларів США за 1 м.кв. до 53 доларів США за 1 м.кв., що призвело до логічної зміни відповідної норми у договорі та формування відповідного варіанту договору, який був надісланий позивачу від « 04» червня 2019 року. Позивач на підтвердження погодження відповідного договору з врахування зміненої базової ставки орендної плати сплатив забезпечувальний платіж від « 31» травня 2019 року.

Відповідач не погоджується із твердженнями позивача про те, що проект договору від « 04» червня 2019 року містив умови, які раніше не обговорювались та які були неприйнятними для позивача.

Загалом відповідач вважає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди нерухомого майна - нежитлового приміщення у порядку та формі, що передбачені законом, з погодженням усіх істотних умов відповідного договору, а той факт, що позивач після направлення фінального проекту письмового договору для підписання з його сторони - відмовився це зробити, є нічим іншим, як порушення попередніх зобов`язань взятих ним на себе.

Також відповідач вважає безпідставними твердження позивача про те, що забезпечувальний платіж слід розглядати як завдаток.

В даному випадку забезпечувальний платіж розглядається не як плата за орендне користування приміщенням (незважаючи на те, що розмір забезпечувального платежу згідно домовленостей сторін визначається з урахуванням розміру орендної плати за два місяці орендного користування), а саме як захід забезпечення виконання позивачем взятих не себе зобов`язань щодо укладення (підписання) відповідного договору оренди.

Станом на сьогодні, зі сторони відповідача (як орендодавця) повністю виконано зобов`язання щодо укладення з позивачем (орендарем) вищенаведеного договору оренди.

Разом з цим, відповідач поніс матеріальні витрати (оплати послуг на укладення письмового тексту договору та інших послуг осіб, залучених до укладення відповідногодоговору) у зв`язку з підтвердженням зі сторони позивача наміру укласти договір оренди. Більше того, відповідачем було відмовлено іншим суб`єктам господарювання в укладенні договору оренди відповідного приміщення у СТРЦ. На сьогодні спірне приміщення залишається не використаним.

Відповідь позивача на відзив відповідача.

Позивачем подано відповідь на відзив відповідача у якій зокрема звернено увагу на те, що між сторонами не було укладено договір найму (оренди), який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, тому у них не виникло взаємних прав та обов`язків, про які зазначає відповідач.

Зокрема позивач звертає увагу на те, що відповідно до положень статті 793 Цивільного кодексу України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Стаття 181 ГК України передбачає, що укладення господарського договору в спрощений спосіб (тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами, тощо), можливе лише у випадку, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

В даному випадку, письмової форми правочину додержано не було, а укладення договору за допомогою інформаційно- телекомунікаційних систем сторонами не погоджувалося.

Також позивач вважає, що оскільки договір між позивачем і відповідачем укладеним не був, то слід застосувати положення ст. 570 ЦК України, згідно якої завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. На думку позивача, ч. 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, оскільки на відміну від завдатку аванс є лише способом платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

Водночас внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, що повинно було виникати на підставі договору оренди нерухомості, який укладений не був.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, повно, всебічно і об`єктивно оцінивши докази, дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовільнити повністю з огляду на наступне.

Упродовж травня-червня 2019 року між Фізичною особою-підприємцем Тимчак Тетяною Дмитрівною та товариством з обмеженою відповідальністю «Львівбудмакс-Інвест» велися переговори з приводу можливої оренди об`єкта нерухомості у м.Львів. За результатами попередніх переговорів сторони намагались дійшли згоди з приводу встановлення ділових відносин та узгодити істотні умови договору оренди.

ТОВ «Львівбудмакс-Інвест» скерувало на адресу позивача рахунок на оплату № 446 від 31.05.2019р. на загальну суму 160044,88 грн., у т.ч. ПДВ 26674,15 грн., з них:

- забезпечувальний платіж зг. дог. № СК-1-А35-42,06 (орендна плата) -143769,12 грн.

- забезпечувальний платіж зг. дог. № СК-1-А35-42,06 (експлуатаційні витрати) - 13563,13 грн.;

- забезпечувальний платіж зг. дог. № СК-1-А35-42,06 (маркетинг) - 2712,63грн.

31.05.2019р. позивач перерахував на користь ТОВ «Львівбудмакс-Інвест» кошти в загальному розмірі 143769,12 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 313 від 31.05.20149р. (а.с. 18). В призначенні платежу зазначено: Забезпечувальний платіж згідно договору СК-1-А35-42,06, ЗГ. РАХ. № 446 від 31.05 2019 Р., В Т.Ч. ПДВ - 23961,52).

Відповідач стверджує, що перед оплатою позивачем коштів у сумі 143 769,12грн, відповідачем був наданий позивачу первинний варіант проекту договору від « 27» травня 2019 року. Позивачем « 30» травня 2019 року було запропоновано, а відповідачем погоджено, зниження базової ставки орендної плати з 55 доларів США за 1 м. кв. до 53 доларів США за 1 м. кв., що призвело до логічної зміни відповідної норми у договорі та формування відповідного варіанту договору, який був надісланий позивачу від « 04» червня 2019 року. Погодження зниження базової ставки орендної плати з 55 доларів США за 1 м. кв. до 53 доларів США за 1 м. кв підтверджується роздруківкою переписки з електронної пошти .

В той же час, позивач зазначає, що 04.06.2019 відповідач надіслав на електронну адресу позивача проект договору оренди, однак, оскільки цей проект містив умови, які раніше не обговорювалися та які були неприйнятними для позивача, а подальші переговори з приводу виключення спірних положень не досягли успіху, договір оренди укладений не був.

Позивач вважає, що у зв`язку із неукладенням між сторонами договору оренди, здійснений ним авансовий платіж підлягає поверненню.

Відповідач натомість вважає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди нерухомого майна - нежитлового приміщення у порядку та формі, що передбачені законом, з погодженням усіх істотних умов відповідного договору, а той факт, що позивач після направлення фінального проекту письмового договору для підписання з його сторони - відмовився це зробити, є нічим іншим, як порушення попередніх зобов`язань взятих ним на себе.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, в тому числі, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Відповідно до ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Порядок направлення пропозиції укласти договір та її прийняття іншою стороною, обумовлений положеннями ст.641 та ст. 642 ЦК України.

Так, стаття 641 ЦК України визначає, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до положень ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Стаття 640 ЦК України визначає, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Загальний порядок укладання господарських договорів визначений також ст. 181 ГК України.

Дана норма закону визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 208 ЦК України визначає, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Стаття 793 ЦК України визначає, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Системний аналіз наведених положень законодавства свідчить, що позивач та відповідач могли укласти між собою договір оренди нерухомого майна виключно у письмовій формі.

Відповідачем долучено до матеріалів справи проекти договору оренди, які як стверджує відповідач, були направлені на електронну адресу позивача 27.05.2019р. та 04.06.2019р.

Однак дані примірники договорів не містять підписів жодної із сторін договору, тобто сам відповідач направив позивачу примірник договору не підписаний уповноваженою особою із його сторони.

Таким чином пропозиція відповідача на укладення договору не виражала дійсності його наміру, вважати себе зобов`язаним у разі її прийняття, що в свою чергу суперечить положенням ст. 641 ЦК України.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень ст.181 ГК України, господарський договір може бути укладений у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, але тільки за умови, що законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як уже зазначалося судом, договір оренди нерухомого майна міг бути укладений між позивачем та відповідачем виключно у письмовій формі. Це зумовлено як суб`єктним складом договору так і самим предметом договору.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що між сторонами не було укладено договору оренди нерухомого майна №СК-1-А35-42,06 у встановленому законом порядку та формі.

За таких умов, перераховані 31.05.2019р. позивач на користь ТОВ «Львівбудмакс -Інвест» кошти в загальному розмірі 143769,12 грн, не можуть вважатися такими, що перераховані на виконання умов договору оренди №СК-1-А35-42,06.

З метою встановлення правомірності вимог позивача щодо повернення йому сплачених відповідачу коштів у сумі 143 769,12грн, суд вважає за необхідне дослідити правову природу цих коштів.

Так, як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «Львівбудмакс-Інвест» скерувало на адресу позивача рахунок на оплату № 446 від 31.05.2019 на загальну суму 160044,88 грн., у т.ч. ПДВ 26674,15 грн.,з них:

- забезпечувальний платіж зг. дог. № СК-1-А35-42,06 (орендна плата) -143769,12 грн.

- забезпечувальний платіж зг. дог. № СК-1-А35-42,06 (експлуатаційні витрати) - 13563,13 грн.;

- забезпечувальний платіж зг. дог. № СК-1-А35-42,06 (маркетинг) - 2712,63грн.

Саме забезпечувальний платіж (орендна плата) в сумі 143769,12 грн був перерахований позивачем.

В той же час, чинне законодавство не містить визначення поняття «забезпечувальний платіж». Відсутні також ототожнення цього поняття із такими поняттями, як «аванс» чи «завдаток».

Позивач у своїх твердженнях викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, вважає, що сплачені ним кошти є авансом. Відповідач в свою чергу вважає, що сплачені позивачем кошти є заходом забезпечення виконання позивачем взятих на себе зобов`язань щодо укладення відповідного договору.

Стаття 570 ЦК України визначає, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З аналізу наведеної норми закону випливає, що як завдаток так і аванс можуть бути перераховані в рахунок належних з боржника платежів, зокрема за договором.

В той же час, в даному випадку договір між сторонами укладено не було, і жодних зобов`язань у сторін не виникло, зокрема й обов`язку щодо перерахування певних платежів.

Суд звертає увагу на те, що в позовній заяві позивач чітко не визначає норму закону на підставі якої сплачені ним відповідачу кошти підлягають поверненню.

Однак відповідно до положень ч.2 ст. 5 ГПК України, законодавець визначив, що У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, згідно з частиною 1 ст.1212 Цивільного кодексу України виникнення зобов`язання із безпідставного збагачення передбачає одночасне настання таких умов:

- набуття або збереження майна, тобто особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння;

- таке набуття або збереження майна відбувається за рахунок іншої особи, тобто внаслідок втрати або недоотримання цього майна іншою особою - потерпілим;

- відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок потерпілого.

Конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

У ч.2 ст.1212 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання із безпідставного набуття (збереження) майна виникає незалежно від того, що стало причиною збагачення набувача: його діяння, діяння потерпілого, інших осіб, подія.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Слід зазначити, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Оскільки позивач перерахував відповідачу кошти в сумі 143 769,12 грн в якості оплати по договору №СК-1-А35-42,06, однак такий договір укладено не було, відповідні кошти набуті відповідачем без належної правової підстави, а тому підлягають поверненню позивачу.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задоволити та стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 143 769,12грн.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2 156,54 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, оскільки позовні вимоги задоволено судом в повному обсязі, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 2 156,54 грн.

Окрім того, в позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00грн.

В судовому засіданні 19.11.2019р. представник позивача зазначив, що докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до положень ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 5 ч.6 ст. 238 ГПК України, у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дата, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру, понесених нею судових витрат.

За таких обставин суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання розподілу судових витрат ( витратна професійну правничу допомогу).

Керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 76, 79, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівбудмакс-Інвест" (79008, м.Львів, пл.Соборна,12/7, ідентифікаційний код 36417660) на користь Фізичної особи-підприємця Тимчак Тетяни Дмитрівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) кошти в сумі 143 769,132грн та 2 156,54грн судового збору.

3. Призначити судове засідання для вирішення питання розподілу судових витрат на 03.12.2019р. на 14год 50хв. Позивачу подати докази понесення витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

4. Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

5. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного

господарського суду в порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 25.11.2019р.

Суддя Запотічняк О.Д.