ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 листопада 2019 р. Справа № 903/328/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом заступника керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Нововолинської міської ради

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Шпура Миколи Олександровича

про стягнення 232810,00 грн.,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: н/з.

від відповідача: н/з;

від прокуратури: Климюк Н. В., посвідчення № 036264 від 12.11.2015 року.

Права та обов`язки учаснику судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Встановив:

Заступник керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури Волинської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Нововолинської міської ради до Фізичної особи - підприємця Шпура Миколи Олександровича про стягнення недоотриманих коштів за фактичне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у розмірі 232810,00 грн. на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу вказує, що відповідачу належить на праві приватної власності майстерня автообслуговування за адресою АДРЕСА_2; для обслуговування приміщення майстерні використовується земельна ділянка площею 0,3669 га; розпорядженням міського голови від 29.09.2003 № 460-р підприємцю надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, а п. 13 рішення Нововолинської міської ради від 23.02.2012 № 15/12 затверджено проект землеустрою, однак договір оренди земельної ділянки не укладався, що підтверджено інформацією міської ради та актом перевірки вимог земельного законодавства від 02.08.2018; виконавчим комітетом 07.04.2015 надсилався підприємцю лист з вимогою оформити правовстановлюючий документ на земельну ділянку; використання приміщень майстерні в підприємницькій діяльності підтверджено інформацією Головного управління ДФС у Волинській області та поданими підприємцем деклараціями.

Виконавчим комітетом 20.04.2017 за № 123 прийнято рішення про створення комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Нововолинської міської ради та затверджено Положення про комісію; відповідно до п. 2.15 якого розмір збитків розраховується виходячи з нормативно грошової оцінки земельної ділянки у вигляді недоотриманої орендної плати за період використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів; рішенням виконавчого комітету від 20.12.2018 № 472 затверджено акт комісії з визначення та відшкодування збитків, завданих підприємцем Шпуром М. О. за період з 01.12.2015 по 01.12.2018 у розмірі 232810,00 грн., які прокурор просить стягнути з відповідача посилаючись на норми п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України та правову позицію Верховного суду України, викладену в постанові від 12.04.2017 у справі № 922/207/15, від 23.05.2018 № 629/4628/16-ц.

Ухвалою суду від 03.09.2019 заяву Нововолинської міської ради про оскарження підстав для представництва прокуратури задоволено та залишено без розгляду позов заступника керівника Володимир-Волинської місцевої прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Нововолинської міської ради до Фізичної особи - підприємця Шпура Миколи Олександровича про стягнення недоотриманих коштів за фактичне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у розмірі 232810,00грн.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області на ухвалу Господарського суду Волинської області від 03 вересня 2019 у справі №903/328/19 задоволено; ухвалу Господарського суду Волинської області від 03 вересня 2019 у справі №903/328/19 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до Господарського суду Волинської області.

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 04.11.2019 справу № 903/328/19 передано для продовження розгляду судді Костюк С. В.

Ухвалою суду від 08.11.2019 повідомлено сторони про проведення розгляду справи по суті 26.11.2019 на 14:30 год.

Представник прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові.

Позивач в судове засідання 26.11.2019 не з`явився, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 382.

Відповідач відзиву на позов не представив, ухвали суду направлялись на адресу відповідача зазначену в позовній заяві, повертались без вручення адресатові з відмітками пошти: "за не запитом", "інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення", "за закінченням встановленого строку зберігання" (а.с. 155, 185, 201, 208 - т. 1; а.с. 62, 71 - т. 2). Згідно витягу з ЄДРПОУ від 27.11.2019 місцезнаходженням відповідача є: АДРЕСА_3, код ЄДРПОУ НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення прокурора, суд встановив наступне.

Згідно договору купівлі - продажу нерухомості № 700 від 04.02.2003 відповідачу Шпуру Миколі Олександровичу належить на праві приватної власності майстерня автообслуговування за адресою АДРЕСА_2 , для обслуговування приміщення майстерні використовується земельна ділянка площею 0,3669га.

Розпорядженням міського голови від 29.09.2003 № 460-р "Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки" підприємцю надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, а п. 13 рішення Нововолинської міської ради від 23.02.2012 № 15/12 затверджено проект землеустрою, однак договір оренди земельної ділянки не укладався, що підтверджено інформацією міської ради та актом перевірки вимог земельного законодавства від 02.08.2018;

Виконавчим комітетом 07.04.2015 надсилався підприємцю лист з вимогою оформити правовстановлюючий документ на земельну ділянку; використання приміщень майстерні в підприємницькій діяльності підтверджено інформацією Головного управління ДФС у Волинській області та поданими підприємцем деклараціями.

В подальшому рішенням Нововолинської міської ради №18/12 від 05.07.2012р. була затверджена ставка орендної плати за землю згідно додатків №№ 1, 2. Згідно додатку №1 до вказаного рішення до земельних ділянок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, площа яких становить від 1001 до 10 000 м2 застосовується відсоток від грошової оцінки земельної ділянки у розмірі - 4,5 %

Виконавчим комітетом 20.04.2017 за №123 прийнято рішення про створення комісії з визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам на території Нововолинської міської ради та затверджено Положення про комісію; відповідно до п. 2.15 якого розмір збитків розраховується виходячи з нормативно грошової оцінки земельної ділянки у вигляді недоотриманої орендної плати за період використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

Рішенням виконавчого комітету від 20.12.2018 № 472 затверджено акт комісії з визначення та відшкодування збитків, завданих підприємцем Шпуром М. О. за період з 01.12.2015 по 01.12.2018 у розмірі 232 810,00 грн.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач, набувши у власність дані об`єкти нерухомості в 2003 року, належним чином оформив право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під даними об`єктами, зокрема уклав відповідні договори оренди з міською радою та здійснив державну реєстрацію такого права.

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України.

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до положень ст. 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. ст. 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82, 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.

Як вже зазначалось, предметом спору у даній справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів - орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розмішені, без належних на те правових підстав.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України.

За приписами ч. 1 ст. 120 ЗК України(в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі продажу об`єктів нерухомості при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України (в чинній редакції) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Судом встановлено, що відповідач, як власник об`єктів нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату. Отже, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Частина 1 ст. 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" ч. 1 ст. 96 ЗК України).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що для обслуговування майстерні автообслуговування, яка належать відповідачу на праві власності використовується земельна ділянка площею 0,3669га за адресою: м. Нововолинськ, вул. Шахтарська 43/7.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування вказаною земельною ділянкою під об`єктами нерухомого майна, зокрема укладення відповідних договорів оренди з міською радою та державної реєстрації такого права. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази ухилення або відмови міської ради від укладення таких договорів оренди.

Отже, враховуючи те, що відповідач належним чином не оформив права користування земельною ділянкою площею 0,3669га за адресою: м. Нововолинськ, вул. Шахтарська 43/7 та без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, тому він зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки, тобто міській раді на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

З огляду на зазначене вище відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (дане кореспондується з статтею 14.1.72 Податкового кодексу України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем в ході її розгляду, Відповідач у період з 01.12.2015 по 01.12.2018 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

Таким чином, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати).

Отже, на підставі усього вищевстановленого в даному судовому рішенні, колегія суддів приходить до висновку, що відповідні кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку статтей 1212 - 1214 Цивільного кодексу України (зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року по справі № 922/3412/17).

В силу положень ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

Оскільки спір до розгляду доведено з вини відповідача, сплачений прокуратурою судовий збір в силу ст. 129 ГПК України, слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 13, 74-79, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шпура Миколи Олександровича ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Нововолинської міської ради Волинської області (45400, Волинська область, м. Нововолинськ, проспект Дружби, 27) недоотримані кошти в сумі 232810,00грн. за фактичне використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Шпура Миколи Олександровича ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Прокуратури Волинської області (43000, Волинська область, м. Луцьк, вул. Винниченка 15, ) 3492,15грн. витрат по сплаті судового збору.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення 27.11.2019.

Суддя С. В. Костюк