ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2019 р. Справа№ 910/4331/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Реуцькій Т.О.

за участю представників сторін:

від позивача не з"явився

від відповідача Драчова М.С. довіреність № 447 від 19.06.19

за участю представника згідно до протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

на рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019

у справі №910/4331/19 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Міністерства внутрішніх справ України

до приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

про стягнення 27 724, 54 грн.,-

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року позивач - Міністерство внутрішніх справ України (далі - позивач, МВС України) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - відповідач, ПАТ «АК «Київводоканал») про стягнення 27.724,54 грн. заборгованості.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.07.2019 у справі №910/4331/19 позов задоволено повністю: стягнуто з приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на користь Міністерства внутрішніх справ України 27 724, 54 грн. заборгованості та 1 921, 00 грн. судового збору.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив на те, що відповідач набув майно без достатньої правової підстави, оскільки матеріали справи свідчать про те, що сплата позивачем відповідачу пільг за договором у сумі 27 724, 54 грн., які підлягали відшкодуванню та відшкодовані відповідачу Шевченківською та Солом`янською районними у місті Києві державними адміністраціями, відбулась не на виконання умов договору, оскільки такі пільги не підлягали сплаті позивачем.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції відповідач - ПАТ "АК "Київводоканал" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 30.07.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким застосувати строки позовної давності до вимог у справі №910/4331/19 та в позові відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказував на те, що

судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин рішення Київської міської роди від 08.10.2009 № 321/2390 "Про спрямування частки пільг та субсидій населення, що припадає на вартість холодної води як складової частини у вартості гарячої, на користь ВАТ "АК "Київводоканал"", оскільки вказаний акт не регулює спірні правовідносини між сторонами спору. Разом з тим, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій. Зазначив, також, що суд першої інстанції не звернув уваги, що саме позивачем формувалися дані про обсяги спожитих фізичними особами послуг та відповідну суму пільг та субсидій, що підлягають відшкодуванню. При цьому вказав, що спірним періодом у спорі є березень-грудень 2015 року, а судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин додаткову угоду від 11.12.2015 до договору, яка набрала чинності з моменту її підписання. Окрім того зазначив, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до вимог позивача загальний строк позовної давності, що згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2019 справу №910/4331/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Руденко М.А., суддів Дідиченко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/4331/19 та призначено до розгляду на 15.10.2019.

30.09.2019 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від МВС України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, позивач посилався на те, що він звернувся в межах трирічного строку позовної давності з відповідним позовом, судом першої інстанції вірно застосовано до спірних правовідносин рішення Київської міської роди від 08.10.2009 № 321/2390 "Про спрямування частки пільг та субсидій населення, що припадає на вартість холодної води як складової частини у вартості гарячої, на користь ВАТ "АК "Київводоканал"".

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 розгляд справи відкладено на 19.11.2019.

В судовому засіданні 19.11.2019 представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився про час та місце слухання справи повідомлений належним чином (а.с. 31 том 2), поважних причин неявки суду не повідомляв. Надав клопотання вдруге про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що уповноважений представник відповідача Васянович Д.С. перебуває у відпустці.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи , належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч.3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представника позивача в судове засідання обов`язковою не визнавалась, клопотання про відкладення слухання справи подавалось представником позивача вдруге, колегія суддів вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню та вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі доказами.

Заслухавши представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.03.2015 року між позивачем (Абонент) та відповідачем (Постачальник) було укладено договір про закупівлю послуг за державні кошти (послуги з водопостачання) № 13137/1-5-06ДЗ/50ю (далі - Договір) за умовами якого (п. 1.1) Постачальник зобов`язується протягом дії вищевказаного договору надавати Абоненту послуги з водопостачання, а Абонент зобов`язується здійснювати своєчасну оплату наданих йому Постачальником послуг на умовах Договору (а.с. 14-18, т. 1).

Строк дії Договору визначено пунктом 10.1, згідно якого строк дії договору складає з моменту підписання і скріплення печатками до 31.12.2015.

Також, сторонами Договору було узгоджено договірну ціну на 2015 рік, яка складає 413 705,24 грн. (по 34 475,44 грн. щомісячно) (а.с. 19, т. 1).

В подальшому, додатковою угодою від 11.12.2015 року до зазначеного договору сторони, крім іншого, погодили, що оплата вартості водопостачання здійснюється на підставі рахунку та акту виконаних робіт з урахуванням пільг та субсидій та показників лічильників, а орієнтовна вартість ціни договору на рік становить 338 643,70 грн., яка складається з обсягу послуг з водопостачання, який абонент має намір споживати за рік, та вартості таких послуг згідно з тарифами на послуги з водопостачання, що встановлюються уповноваженими органами відповідно із чинним законодавством України (а.с. 22, т. 1).

28.08.2018 між позивачем (Абонент) та відповідачем (Постачальник) укладено додаткову угоду № 1/280ю, якою сторонами узгоджено реквізити для здійснення оплати по договору (а.с. 21, т1).

При розгляді спору в суді першої інстанції сторонами не заперечувалось, що з 01.01.2016 договірні зобов`язання між позивачем та відповідачем відсутні з підстав того, що функцію утримання, організації комунально-експлуатаційного та іншого забезпечення адміністративних будинків, гуртожитків та інших об`єктів нерухомого майна, які знаходяться в користуванні МВС, передано ДУ "ЦОП МВС України" (ідентифікаційний код 14317108).

Отже, як підтверджується наявними матеріалами справи та встановлено колегією суддів, між сторонами існували договірні відносини з 04.03.2015 (дата укладення Договору) по 31.12.2015 (п. 10.1).

Звертаючись з позовними вимогами про стягнення дебіторської заборгованості в розмірі 27 724, 54 грн., позивач вказував на те, що у відповідності до зведених відомостей про нарахування пільг та субсидій Управлінням праці та соціального захисту населення Солом`янського та Шевченківського районів міста Києва, витягів з реєстру, актів звірки по нарахованих пільгах між позивачем та управліннями праці та соціального захисту населення Шевченківської та Солом`янської районних в місті Києві державних адміністрацій, довідок про фінансування пільг, за період з березня 2015 року по грудень 2015 року, Шевченківською та Солом`янською районними в місті Києві державними адміністраціями перераховано на рахунок відповідача кошти по пільгам позивача на житлово-комунальні послуги в сумі 27.724,54 грн. В свою чергу відповідач, виставляючи позивачу рахунки на оплату послуг за договором, не вираховував від належних до сплати сум за послуги суми пільг позивача, які підлягали відшкодуванню постачальнику Шевченківською та Солом`янською районними в місті Києві державними адміністраціями, що призвело до того, що такі суми пільг (на загальну суму 27 724,54 грн. з березня по грудень 2015 року), також сплачувались і позивачем відповідачу.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі прийшов до висновку про те, що оскільки відповідач отримував оплату наданих послуг в подвійному розмірі і від позивача і від Управлінь праці та соціального захисту населення Солом`янської та Шевченківської у місті Києві районних державних адміністрацій, то відповідно до приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України повинен повернути кошти в розмірі 27 724,54 грн. як безпідставно отримані, оскільки зазначені кошти повинні були відшкодовуватись за рахунок субсидій.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Як унормовано відповідно до вимог ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Суд першої інстанції в обґрунтування рішення про задоволення позову поклав висновок про те, що сплата позивачем відповідачу пільг за договором № 13137/1-5-06ДЗ/50 ю у сумі 27 724,54 грн., які підлягали відшкодуванню та відшкодовані відповідачу Шевченківською та Солом`янською районними у місті Києві державними адміністраціями, відбулася не на виконання умов укладеного між сторонами договору, оскільки такі пільги не підлягали сплаті позивачем. Наведені обставини свідчать про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для набуття і збереження коштів у вказаній сумі, що згідно з ст. 1212 Цивільного кодексу України є підставою для їх стягнення з відповідача на користь позивача.

Проте, як видно зі змісту позовної заяви, в обґрунтування правових підстав стягнення спірної суми, позивач посилання на припис ст. 611 Цивільного кодексу України та ст. ст. 193, 216, 218 Господарського кодексу України та вказав на те, що відповідачем отримано у подвійному розмірі коштів за пільгову категорію населення: від Шевченківської та Солом`янської районних у місті Києві державних адміністрацій та МВС України, а тому, на думку позивача, спірна сума підлягає стягненню з відповідача, як дебіторська заборгованість.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом ст. 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Отже, вказаними приписами процесуального закону чітко передбачено, що саме учасник спору розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, підтверджує свої вимоги відповідними доказами, а також розпоряджається самостійно своїми правами щодо предмету спору. При цьому, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Аналізуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції було безпідставно застосовано до спірних правовідносин учасників спору вимоги ст. 1212 Цивільного кодексу України, таке застосування здійснено поза межами заявленого позивачем нормативного обґрунтування позову.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції в межах заявлених позивачем обґрунтувань позову встановив, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги приписами ст. 611 Цивільного кодексу України, якою передбачено правові наслідки порушення зобов`язання, ст. 193, 216, 218 Господарського кодексу України, якими надано визначення господарських зобов`язань та господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин, а також підстави господарсько-правової відповідальності учасників господарських відносин, до якої зокрема, віднесено вчинення правопорушення у сфері господарювання.

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем заявлено до стягнення з відповідача спірну суму коштів саме як таку, що є дебіторською заборгованістю, тобто виникла з господарського зобов`язання, зокрема укладеного між сторонами договору.

Проте, дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем, в підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення дебиторської заборгованості в розмірі 27 724, 54 грн., не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76,77 ГПК України, а саме платіжних доручень, які б підтверджували розмір та перерахування зазначеної суми на рахунок відповідача.

При цьому необґрунтованим є доводи про те, що перерахування зазначених сум відповідачем не заперечувалось, оскільки позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт проведення розрахунків між сторонами у спірний період з березня по грудень 2015 року.

Приймаючи до уваги вищевказані обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не було доведено належними доказами розмір заявленої до стягнення суми та наявність невиконаного відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення дебіторської заборгованості в розмірі 27 724, 54 грн. в межах укладеного між сторонами договору і наявність такого обов`язку згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України та ст. ст. 193, 216, 218 господарського кодексу України, на які позивач посилався у позові.

При цьому, надані позивачем до матеріалів справи зведені відомості про нарахування пільг та субсидій Управлінням праці та соціального захисту населення Солом`янського та Шевченківського районів міста Києва, витягів з реєстру, актів звірки по нарахованих пільгах між позивачем та управліннями праці та соціального захисту населення Шевченківської та Солом`янської районних в місті Києві державних адміністрацій, - є документами, які містять інформацію про певні нарахування та інформацію по показниках обліку між сторонами, проте, не є доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України як фактичного перерахування спірних коштів, так і підстав їх перерахування.

Крім того, надані позивачем довідки про фінансування пільг за період з березня 2015 року по грудень 2015 року не підписані та не посвідчені печатками, та не є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують фактичне перерахування коштів в розумінні приписів ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення дебіторської заборгованості у розмірі 27 724, 54 грн.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки спірні правовідносини виникли між сторонами у грудні 2015 року, колегія суддів зазначає на наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Оскільки колегія суддів дійшла до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведенням перерахування позивачем коштів в подвійному розмірі , тобто по суті заявлених позовних вимог, тому підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Частиною 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що на підставі п. 1-4 ч. 1, ч. 2 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: за подачу позову судовий збір в розмірі 1 921,00 грн. покладається на позивача, а за подачу апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2 881,50 грн. підлягає стягненню з позивача на користь скаржника.

Керуючись ст.ст.13 14, 73, 74, 76, 169, 269, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" на рішення Господарського суду Київської області від 30.07.2019 у справі № 910/4331/19 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Київської області від 30.07.2019 у справі № 910/4331/19- скасувати.

3. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Міністерства внутрішніх справ України до приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" про стягнення 27 724,54 грн. заборгованості - відмовити в повному обсязі.

4. Судовий збір за подачу позову в розмірі 1 921,00 грн. залишити за Міністерством внутрішніх справ України.

5. Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (; 01601 м.Київ, вул. Академіка Богомольця, 10) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (; 010015 м.Київ, вул.. Лейпцизька, 1-а) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 50 коп.

6. Матеріали справи № 910/4331/19 повернути до господарського суду міста Києва, якому доручити видати наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 02.12.2019 року.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко