ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 року Справа № 904/2180/19

м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) - Кузнецової І.Л.,

суддів - Кощеєва І.М., Широбокової Л.П.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Тамам" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2019 у справі №904/2180/19 (суддя Васильєв О.Ю., повне рішення складено 03.09.2019)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Тамам", м.Дніпро

до Дніпровської міської ради, м. Дніпро

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

- рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2019 у справі №904/2180/19 товариству з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) "Тамам" відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку площею 1.071 га, розташовану за адресою: м.Дніпро, вул. Курсантська, буд.26, кадастровий номер 121010000:09:459:0009;

- приймаючи рішення, господарський суд виходив з того, що після набуття ТОВ «Тамам» права власності на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на спірній земельній ділянці до останнього перейшло право постійного користування цією ділянкою, але товариство не може користуватися земельною ділянкою на праві постійного користування відповідно до приписів ст.92 Земельного кодексу України і повинно було звернутися до Дніпровської міської ради з заявою про оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, з того, що набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється ст.119 Земельного кодексу України, з відсутності в матеріалах справи доказів звернення товариства до міської ради про передачу у власність земельної ділянки на підставі ст.119 Земельного кодексу України та з того, що в порядку, передбаченому ст.116 названого Кодексу товариство також не зверталося до міської ради з відповідною заявою;

- не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ «Тамам» подало апеляційну скаргу, в якій з посиланням на неправильне застосування господарським судом норм матеріального права просить це рішення скасувати, постановити нове рішення та задовольнити позов у повному обсязі;

- у поданій скарзі йдеться про те, що позивач не заявляв вимог з приводу права постійного користування земельною ділянкою, тому констатування господарським судом факту, що у ТОВ «Тамам» відсутнє право постійного користування земельною ділянкою не має відношення до предмету спору, яким є визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, про те, що господарським судом до спірних правовідносин неправильно застосовані положення ст. 119 Земельного кодексу України, оскільки вказана норма регулює відносини між громадянами та органами державної влади і місцевого самоврядування, про те, що ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України визначено, що набуття права власності за набувальною давністю на землю регулюються законом, однак ст.119 Земельного кодексу України не регулює правовідносини щодо такого набуття юридичними особами, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу України, а також про те, що відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі 910/17274/17 є можливим застосування ст.344 Цивільного кодексу України до господарських відносин, відповідно до якої не встановлюється виключень для відносин з приводу землі;

- позивач проти апеляційної скарги заперечує, просить рішення господарського суду залишити без змін, посилаючись на те, що ТОВ «Тамам» відповідно до вимог Земельного кодексу України не може користуватися спірною земельною ділянкою на праві постійного користування, а повинно було звернутися до Дніпровської міської ради із заявою про оформлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, але товариство звернулося до господарського суду з відповідним позовом про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку за набувальною давністю на підставі приписів ст.344 Цивільного кодексу України, на те, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є, у тому числі, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите) та юридичний статус спірного майна, на те, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, але, в даному випадку, позивач знав, що майно не може належати йому на праві власності, йому було відомо про його власника, а, отже, він не є добросовісним володільцем в розумінні положень ст. 344 Цивільного кодексу України, вказане майно не має статусу безтитульного, що, в свою чергу, унеможливлює задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю, а також на те, що до позивача перейшло право власності на нерухоме майно від ТОВ «Москвич» за договором іпотеки і останній втратив своє право користування земельною ділянкою у 2004 році, з цього часу головним розпорядником земельної ділянки є територіальна громада міста в особі Дніпровської міської ради і вказана земельна ділянка не є безхазяйною річчю.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апе-ляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Тамам» являється власником будівель та споруд, розташованих по вул. Курсантській, буд. 26 у м.Дніпро, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданими комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» №4295055 від 29.07.2004 та №327761030 від 03.01.2012.

Згідно з вказаними витягами загальна площа будівель та споруд складає 4165.7 кв.м, підставою виникнення права власності є договоір іпотеки №І-01/04 від 16.06.2004 та договір від 13.07.2004 про внесення змін до договору іпотеки.

Матеріали справи свідчать також і про те, що договір іпотеки №І-01/04 укладено 16.06.2004 між кредитною спілкою «Фінансова кооперація» (іпотекодержателем) та ТОВ «Москвіч» (іпотекодавцем) в забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань перед іпотекодержателем за договором про надання кредиту №К-01/04 від 16.06.2004.

Відповідно до п.3.1 договору предметом іпотеки є будівлі та споруди, які знаходяться по вул. Курсантській, буд. 26 у м.Дніпрі.

Згідно з договором від 13.07.2004 про внесення змін до договору іпотеки, укладеним кредитною спілкою «Фінансова корпорація», ТОВ «Москвіч» та ТОВ «Тамам» внаслідок невиконання ТОВ «Москвіч» зобов`язань по сплаті кредиту ТОВ «Тамам» визначено іпотекодержателем за цим договором.

Нерухоме майно, що є предметом вказаних вище договорів, попередньо належало на праві колективної власності ТОВ "Москвіч", що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.02.2000 № 371 та було внесено до його статутного фонду ВАТ "Алеко-Сервіс", якому останнє належало відповідно до реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна від 23.09.1997.

Земельна ділянка площею 1.0710 га, на якій розташовані вищезазначені об`єкти нерухомого майна відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 23.09.1992 № 34 та рішення виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 22.06.1995 № 764 надана на праві постійного користування ВАТ "Алеко-Сервіс", що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серія ДПД 84 від 20.07.1995.

Посилаючись на обставини щодо отримання у 2004 році у власність нерухомого майна за адресою: м .Дніпропетровськ, вул .Курсантська, буд.26 , фактичного добросовісного заволодіння земельною ділянкою, на якій воно розташоване та відкритого користування цією ділянкою протягом 15 років, ТОВ «Тамам» звернулося з позовом до господарського суду про визнання права власності на вказану земельну ділянку за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України.

У зазначеній статті викладені загальні положення про отримання майна у власність за набувальною давністю.

Згідно з абз. 1 ч. 1 цієї статті особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, з наведеної норми випливає, що об`єктом її правової охорони є нерухоме або рухоме майно. До нерухомих речей належать, у тому числі, земельні ділянки.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 названого Кодексу набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Таким законом є Земельний кодекс України, який встановлює строк володіння земельною ділянкою для набуття права власності на неї громадянами на підставі набувальної давності ? 15 років. Норми Земельного кодексу є спеціальними до даних правовідносин на відміну від норм Цивільного кодексу України, які є загальними. Тому при набутті права власності на земельну ділянку за набувальною давністю слід застосовувати норми Земельного кодексу України.

Ст. 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з ст. 82 Кодексу юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; внесення земельних ділянок її засновниками до статутного капіталу; прийняття спадщини; виникнення інших підстав, передбачених законом.

Ст. 116 Кодексу встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Таким чином, розпорядження землями від імені українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Відповідно до ст. 119 Кодексу громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст.119 Земельного кодексу України відрізняється від конструкції ст. 344 Цивільного кодексу України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або користування (ст. 116, 118, 123 Земельного кодексу України). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Отже, згідно ст. 119 Земельного кодексу України набувальна давність не є окремою підставою для набуття земельної ділянки у власність та передбачає передачу земельної ділянки у власність або надання у користування за набувальною давністю лише для громадян і відповідна передача здійснюється лише в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто відповідно до ст. 116, 118, 123 Земельного кодексу України .

Що ж до юридичних осіб, які згідно ст. 82 Земельного кодексу України можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі, зокрема: виникнення інших підстав, передбачених законом, то слід зазначити, що чинним законодавством України не передбачено можливості визнання права власності на земельну ділянку за давністю користування (набувальною давністю) за юридичними особами.

З огляду на приписи спеціального законодавства існує загальний порядок оформлення права власності на земельні ділянки (ст.ст. 116, 123 Земельного кодексу України) і рішення суду з цього питання не може замінювати встановлений порядок.

В матеріалах справи наявні докази звернення товариства до Дніпровської міської ради про надання земельної ділянки площею 0.5120га по вул.Курсантська, 26 в оренду у зв`язку з отриманням права власності на нерухоме майно (а.с.73) та в подальшому земельної ділянки площею 1.0710га за цією ж адресою (а.с.44).

При отриманні відмови в задоволенні клопотання про передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, або залишення його без розгляду, позивач має право оскаржити такі дії органу місцевого самоврядування до суду в установленому законом порядку.

З огляду на викладене позовні вимоги є необгрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

У цьому зв`язку рішення господарського суду слід залишити без змін.

Посилання скаржника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі 910/17274/17 є безпідставними, оскільки предметом спору у вказаній справі є визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно.

Доводи скаржника в частині незастосування господарським судом при вирішенні спору положень Цивільного кодексу України та в частині встановлення факту відсутності у товариства права постійного користування земельною ділянкою не спростовують вищенаведених висновків.

Посилання скаржника на неправильне застосування господарським судом положень ст.119 Земельного кодексу України колегією суддів не прийняті до уваги, оскільки таке застосування є неправильним лише в частині встановлення судом відсутності доказів звернення товариства до міської ради про передачу у власність земельної ділянки на підставі вказаної статті, при цьому останнє не призвело до неправильності висновків господарського суду по суті вирішення спору.

Доводи відповідача відносно пропуску строку позовної давності є безпідставними тому, що строком позовної давності обмежується тільки порушене право.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

- рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2019 у справі №904/2180/19 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення;

- постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови;

- повна постанова складена 02.12.2019

Головуючий суддя І.Л. Кузнецова

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя Л.П. Широбокова