ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року
м. Київ

Справа № 916/1804/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. головуючого, Зуєва В. А., Кушніра І. В.,
за участю секретаря судового засідання: Мартинюк М. О.,

за участю представників:
позивача Тужиков М. А.,
відповідача 1 не з`явився,
відповідача 2 Тищенко В. В.,
прокуратури Голуб Є. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 (Таран С. В., Будішевська Л. О., ОСОБА_1 ) і рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 (суддя Літвінов С. В.) у справі

за позовом заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до 1) Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд", 2) Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Мікромегас"
про визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У серпні 2018 року заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся із позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України "Південьвійськбуд" (далі ДП МОУ Південьвійськбуд) та Приватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Мікромегас" (далі ПП "ВКФ "Мікромегас") про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору № 6ВБ від 28.09.2006 про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м. Одесі по вул. Армійська, 18-А з правом викупу паю Замовника (далі Договір); зобов`язання ПП "ВКФ "Мікромегас" повернути державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів площею 500,7 кв.м, розташовані в будівлі ДП МОУ "Південьвійськбуд" за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, в тому числі шляхом виселення ПП "ВКФ "Мікромегас" із вказаних нежитлових приміщень; скасування державної реєстрації права власності ПП "ВКФ "Мікромегас" на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів площею 500,7 кв.м, розташовані в будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А (реєстраційний номер майна: 23938905, номер запису: 5761 в книзі: 77неж-189).

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що шляхом укладання Договору ДП МОУ Південьвійськбуд протиправно, тобто за відсутності згоди Міністерства оборони України, відчужило на користь ПП "ВКФ "Мікромегас" нерухоме майно, яке є об`єктом права державної власності. Крім того, прокурор зазначає, що адресований ДП МОУ Південьвійськбуд лист начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д. В. №10/260/1 від 03.02.2006 про надання згоди на проведення реконструкції з наступним переходом права власності на частину приміщень третім особам не може вважатися доказом надання Міністерством оборони України згоди на відчуження вищезазначених об`єктів нерухомого майна, оскільки вказаний лист підписаний особою без повноважень, що встановлено у постанові Вищого господарського суду України від 13.07.2010 у справі № 30/257, а тому дана обставина є преюдиційною та не підлягає доказуванню.

2. Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.01.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 у справі № 916/1804/18, відмовлено заступнику військового прокурора Південного регіону України у задоволенні позовних вимог.

2.2. Ухвалюючи зазначені судові рішення, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що матеріали справи не містять, а учасниками справи до суду не подано жодного доказу надання Міністерством оборони України згоди на відчуження об`єкта нерухомого майна державної форми власності, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А. Тому суди дійшли висновку про невідповідність оспорюваного Договору приписам частини 5 статті 75 Господарського кодексу України, порушення права власності держави в особі Міністерства оборони України та, як наслідок, наявність правових підстав для визнання договору №6-ВБ від 28.09.2006 недійсним.

2.3. При цьому, апеляційний господарський суд, погодився з висновком господарського суду першої інстанції про необхідність застосування наслідків пропуску строку позовної давності, з огляду на заявлене клопотання ПП "ВКФ "Мікромегас", та зазначив таке. Ураховуючи відсутність у матеріалах справи оригіналу або копії акта ревізії № 234/43/230 від 21.11.2008, вказаний документ не міг бути предметом дослідження та оцінки господарського суду першої інстанції. Тому колегія апеляційного господарського суду визнала передчасним висновок місцевого суду про те, що Міністерство оборони України могло дізнатися з вказаного акта ревізії про вибуття спірного майна з власності держави на користь ПП "ВКФ "Мікромегас" та, відповідно, про порушення внаслідок цього прав держави. Також апеляційний господарський суд зазначив, що помилковість вказаного висновку місцевого господарського суду не може бути підставою для скасування рішення, оскільки цей висновок не вплинув на правильність прийнятого рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки державна реєстрація спірного майна за ПП "ВКФ "Мікромегас" відбулась 10.07.2008 і саме з цього моменту позивач, виконуючи свої функції з управління спірним майном, міг довідатись про його вибуття з власності держави та, відповідно, про порушення прав.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги і заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 і рішенням Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 у справі № 916/1804/18, до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернувся заступник військового прокурора Південного регіону України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 і рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 у справі № 916/1804/18 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги військового прокурора Південного регіону України у повному обсязі.

3.2. Заступник військового прокурора Південного регіону України у касаційній скарзі, зокрема, зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заступник військового прокурора Південного регіону України також зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції достовірно не установлено, а відповідачем не доведено, що позивач був обізнаний, або міг довідатися про допущення порушень закону під час укладення оспорюваного Договору та порушення через це прав і охоронюваних законом інтересів, раніше 2018 року. Отже, на думку заступника військового прокурора Південного регіону України, встановлена законом позовна давність на момент звернення прокурора до суду із позовом у цій справі не сплила, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для її застосування.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу ПП "ВКФ "Мікромегас" просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій без змін. Зокрема, ПП "ВКФ "Мікромегас" зазначає, що обов`язок з управління та обліку державного майна покладено законом безпосередньо на позивача, тому він як розпорядник державного майна зобов`язаний здійснювати постійний контроль та моніторинг за ввіреним йому майном державної власності. Також ПП "ВКФ "Мікромегас" зазначає, що підтримує висновок апеляційного суду про те, що державна реєстрація спірного майна за ПП "ВКФ "Мікромегас" відбулась 10.07.2008, і саме з цього моменту позивач, виконуючи свої функції з управління спірним майном, міг довідатись про його вибуття з власності держави та відповідно і про порушення прав. У зв`язку з викладеним, позивачем пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

4. Розгляд касаційної скарги та установлені судами обставини справи

4.1. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.07.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника військового прокурора Південного регіону України на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 у справі № 916/1804/18.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.08.2019 зупинено провадження у справі № 916/1804/18 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №587/430/16-ц.

4.2. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 поновлено провадження за касаційною скаргою заступника військового прокурора Південного регіону України на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 у справі № 916/1804/18.
4.3. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 29.01.1998 наказом Міністра оборони України № 27 Про створення та реєстрацію державних підприємств Міністерства оборони України на базі розформованих військових частин та організацій будівельно-квартирного комплексу створено, зокрема, ДП МОУ "Південьвійськбуд", а також затверджено його статут.

4.4. Відповідно до преамбули статуту ДП МОУ "Південьвійськбуд" підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю. Засновником ДП МОУ Південьвійськбуд ("Підприємство") є Міністерство оборони України ("Орган управління майном", "Засновник").

4.5. Згідно з пунктом 2.1 статуту ДП МОУ "Південьвійськбуд", Підприємство створене з метою виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, структур Збройних Сил України та інших замовників юридичних та фізичних осіб України та інших держав незалежно від форм власності.

4.6. Пунктом 3.3 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд передбачено, що Підприємство здійснює свою діяльність на основі і відповідно до чинного законодавства України та цього статуту, який затверджується Органом управління майном.

4.7. Згідно з пунктом 4.2 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, Підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту.

4.8. Джерелами формування майна Підприємства є, зокрема, майно, передане йому органами державного управління (підпункт 4.3.1 пункту 4.3 статуту ДП МОУ "Південьвійськбуд").

4.9. Відповідно до пункту 6.1 статуту ДП МОУ Південьвійськбуд функції по управлінню майном, що є загальнодержавною власністю, здійснює Орган управління майном.

4.10. Підпунктом 6.1.4 пункту 6.1 статуту ДП МОУ "Південьвійськбуд" встановлено, що Орган управління майном відповідно до покладених на нього повноважень здійснює контроль за ефективністю використання, збереженням закріпленого за Підприємством державного майна.

4.11. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що на підставі акта прийняття-передачі основних засобів від 01.09.1998 ДП МОУ "Південьвійськбуд" прийняло від Військової частини А-1983 чотириповерховий цегляний адміністративний будинок, який знаходиться у місті Одесі на вулиці Армійській, 18.

4.12. Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 2933 від 14.10.2005, прийнятим за зверненням ДП МОУ "Південьвійськбуд", нежитловій адміністративній чотириповерховій будівлі літ. "А" загальною площею 1696,9 кв. м, розташованій на вулиці Армійській, присвоєно поштову адресу вулиця Армійська, 18 А.

4.13. Згідно із свідоцтвом про право власності від 24.07.2006 серії САА №433675, виданим Виконавчим комітетом Одеської міської ради, об`єкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18 А та в цілому складається з будівлі літ. "А загальною площею 1696,9 кв.м, відображеної у технічному паспорті від 24.03.2005, належить державі в особі Верховної Ради України на праві державної власності.

4.14. На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 1445 від 23.07.2007 замість свідоцтва про право власності від 24.07.2006 серії САА №433675, Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності від 28.08.2007 серії НОМЕР_1 , відповідно до якого об`єкт, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18 А та в цілому складається з будівлі літ.А загальною площею 3135,3 кв. м, відображеної у технічному паспорті від 19.03.2007, належить державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності та знаходиться у повному господарському віданні ДП МОУ "Південьвійськбуд".

4.15. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що з відповіді начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д. В. № 10/260/1 від 03.02.2006, адресованого ДП МОУ "Південьвійськбуд" за результатами розгляду листа останнього № 12 від 31.01.2006 щодо проведення реконструкції будинку управління (м. Одеса, вул. Армійська, 18а, інв.№1, залишковою балансовою вартістю 376 781,00 грн) за рахунок залучених коштів пайовиків за умови наступного переходу права власності на частину приміщень в рахунок погашення залучених пайових внесків третіх осіб, вбачається, що Міністерство оборони України вважає наведену у листі ДП МОУ Південьвійськбуд № 12 від 31.01.2006 пропозицію слушною та такою, що підлягає реалізації шляхом укладення відповідних господарських угод (договорів).

4.16. До вказаної відповіді додано копію довіреності від 17.08.2004, якою Міністерство оборони України уповноважує начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д. В. від імені Міністерства оборони України, зокрема, надавати дозвіл на відчуження майна державних підприємств, госпрозрахункових організацій та установ, що функціонально підпорядковані начальнику Центрального управління Міністерства оборони України. Дана довіреність видана з правом передовіри та є безстроковою до моменту припинення її дії, а також посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. і зареєстрована в реєстрі за №2369.

4.17. При цьому, судами зазначено, що довіреності на право укладання договорів, які видані до 02.10.2004 та термін яких не закінчився, зокрема, і довіреність від 17.08.2004, видана на начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д. В., скасовані на підставі розпорядження Міністра оборони України № 6828/з від 02.10.2004. Зазначена обставина встановлена у постанові Вищого господарського суду України від 13.07.2010 у справі № 30/257.

4.18. 28.09.2006 між ДП МОУ "Південьвійськбуд" ("Замовник") та ПП "ВКФ "Мікромегас" ("Пайовик") укладено договір № 6-ВБ про пайову участь в реконструкції існуючої будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхової адміністративної будівлі в м. Одесі по вул. Армійська, 18-А з правом викупу паю Замовника.

4.19. Відповідно до пункту 1.1 Договору предметом цього Договору є участь Пайовика як переможця аукціону, проведеного 27.09.2006, у фінансуванні будівництва з реконструкції 4-поверхової адміністративної будівлі управління з надбудовою 5-го поверху та прибудовою 5-поверхового адміністративного корпусу за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, згідно з рішенням Одеської міської ради № 249 від 02.03.2006, та отримання у власність нежитлових офісних приміщень шляхом викупу паю Замовника на умовах, що викладені у цьому Договорі.

4.20. Паєм Замовника є нежитлові офісні приміщення площею 319,1 кв. м та 168,4 кв. м, розташовані відповідно на третьому та четвертому поверхах існуючої 4-поверхової будівлі управління у стані, що знаходяться до початку реконструкції з існуючими інженерними мережами, благоустроєм, покриттям, внутрішнім оздоблюванням загальною площею 487,5 кв. м вартістю 1 672 000,00 грн з урахуванням ПДВ, що визначено на підставі незалежної експертної оцінки, проведеної 01.07.2006 ПП "Аналітик", та результатів аукціону, проведеного 27.09.2006, за ціною 1 кв. м загальної площі до реконструкції 3 429,74 грн (пункт 2.1 Договору).

4.21. Згідно з пунктом 2.2 Договору паєм Пайовика є фінансування будівельно-монтажних робіт по реконструкції існуючої будівлі в сумі 284 700,00 грн з урахуванням ПДВ, яка випадає на реконструкцію 319,1 кв. м загальної площі третього поверху та 168,4 кв. м четвертого поверху з урахуванням усіх витрат, що розрахована на підставі розрахунку (додаток №1 до цього договору), який є невід`ємною частиною договору, де на 1 кв. м загальної площі припадає 584,00 грн витрат.

4.22. Відповідно до пункту 2.3 Договору Пайовик зобов`язується профінансувати роботи з реконструкції в терміни згідно з графіком фінансування (додаток №4 до цього Договору), що є невід`ємною частиною договору, на суму 284 700,00 грн з урахуванням ПДВ та викупити пай в сумі 1 672 000,00 грн з урахуванням ПДВ, а разом 1 956 700,00 грн шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Замовника.

4.23. Пунктом 2.4 Договору передбачено, що в рахунок фінансування Замовник в 30-денний термін після закінчення робіт та введення будинку в експлуатацію передає Пайовику пакет правовстановлюючих документів в обсязі, достатньому для оформлення свідоцтва про право власності на нежитлові офісні приміщення площею 319,1 кв. м та 168,4 кв. м, розташовані відповідно на третьому та четвертому поверхах існуючої 4-поверхової будівлі, та безпосередньо самі зазначені приміщення. Приміщення передаються за актом прийому-передачі.

4.24. Господарські суди також установили, що 29.05.2007 між ДП МОУ "Південьвійськбуд" та ПП "ВКФ "Мікромегас" укладено додаткову угоду №1 до Договору (далі Додаткова угода № 1).

4.25. Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди № 1 площа офісних приміщень, вартість яких Пайовик зобов`язується профінансувати, а Замовник зобов`язується передати у власність Пайовика, визначена пунктом 2.1 Договору, фактично становить 318,9 кв. м на третьому поверсі та 181,8 кв. м на четвертому поверсі існуючої адміністративної будівлі згідно з технічним паспортом, виготовленим Одеським міським бюро технічної інвентаризації.

4.26. Згідно з пунктом 2 Додаткової угоди № 1 у зв`язку із збільшенням площі офісних приміщень Замовник зобов`язується провести додаткове фінансування будівельно-монтажних робіт з реконструкції 13,2 кв. м із розрахунку 584 грн за 1 кв. м в сумі 7 709,00 грн та доплатити вартість паю Замовника із розрахунку 13,2 кв. м за ціною 3 429,74 грн в сумі 45 273,00 грн. Всього Пайовик зобов`язується доплатити 52 982,00 грн з урахуванням ПДВ.

4.27. За умовами пунктів 3-5 Додаткової угоди №1 Пайовик проводить додаткове фінансування 100% суми, визначеної пунктом 2 цієї додаткової угоди, в термін до 20.06.2007 шляхом перерахування цих коштів на розрахунковий рахунок Замовника. Інші умови Договору, не обумовлені цією додатковою угодою, залишаються незмінними. Дана додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами, є невід`ємною частиною Договору та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

4.28. На виконання Договору 09.08.2007 ДП МОУ "Південьвійськбуд" та ПП "ВКФ "Мікромегас" підписали акт прийому-передачі площі нежитлових офісних приміщень, відповідно до якого Замовник передає, а Пайовик приймає у власність 500,7 кв. м загальної площі офісних приміщень в адміністративній будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, у тому числі 318,9 кв. м нежитлових офісних приміщень на третьому поверсі та 181,8 кв. м нежитлових приміщень на четвертому поверсі. Водночас Замовник підтверджує фінансування Пайовиком будівельно-монтажних робіт з реконструкції у сумі 292 409,00 грн та викуп паю Замовника (нежитлові офісні приміщення, розташовані на третьому та четвертому поверхах існуючої будівлі управління) у сумі 1 717 273,00 грн, а всього у сумі 2 009 682,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 334 947,00 грн.

4.29. У подальшому 16.10.2007 на підставі Договору, Додаткової угоди № 1 до Договору та акта прийому-передачі від 09.08.2007 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів серії САВ № 395941, відповідно до якого об`єкт, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18А та в цілому складається з приміщень літ.А загальною площею 500,7 кв. м, відображених у технічному паспорті від 31.08.2007, належить ПП "ВКФ "Мікромегас" на праві приватної власності.

4.30. Господарськими судами попередніх інстанцій установлено, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №107048049 від 11.12.2017 вбачається, що 10.07.2008 на підставі свідоцтва про право власності від 16.10.2007 серії САВ №395941 за ПП "ВКФ "Мікромегас" зареєстровано право приватної власності на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів загальною площею 500,7 кв. м, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А.

4.31. 02.11.2007 на підставі та замість свідоцтва про право власності від 28.08.2007 серії ЯЯЯ № 997664 Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення серії САВ № 395982, відповідно до якого об`єкт, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18А та в цілому складається з приміщень літ.А загальною площею 714 кв. м, відображених у технічному паспорті від 18.09.2007, належить державі в особі Міністерства оборони України на праві державної власності та знаходиться у повному господарському віданні ДП МОУ Південьвійськбуд.

4.32. Господарськими судами попередніх інстанцій зазначено, що протягом 06.11.2008-18.11.2008 Контрольно-ревізійним департаментом Міністерства оборони України проводилась документальна ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП МОУ "Південьвійськбуд" за період з 01.10.2006 до 18.11.2008, за результатами якої складено акт № 234/43/230 від 21.11.2008, про що не заперечується жодним учасником справи.

4.33. При цьому, апеляційний господарський суд вказав, що оригінал або завірена належним чином копія акта ревізії, складеного за результатами такої перевірки, у матеріалах справи відсутні. На вимогу суду про витребування цього доказу, позивач повідомив про неможливість його надання, на підтвердження чого надав лист Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України №234/84 від 10.01.2019, в якому останній зазначає про те, що у нього зберігається не засвідчена в установленому порядку копія акта документальної ревізії фінансово-господарської діяльності ДП МОУ Південьвійськбуд №234/43/230 від 21.11.2008.

4.34. Листом № 05/3-3869вих-18 від 23.08.2018 заступник військового прокурора Південного регіону України повідомив Міністерство оборони України про намір щодо подання до Господарського суду Одеської області низки позовів в інтересів держави в особі Міністерства оборони України, зокрема, і до ПП "ВКФ "Мікромегас", у зв`язку з протиправністю відчуження нерухомого майно, яке є об`єктом права державної власності.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Предметом позову у справі є вимоги про визнання недійсним укладеного між відповідачами Договору № 6-ВБ від 28.09.2006; зобов`язання ПП "ВКФ "Мікромегас" повернути державі в особі Міністерства оборони України нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів площею 500,7 кв. м, розташовані в будівлі ДП МОУ "Південьвійськбуд" за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А, в тому числі шляхом виселення ПП "ВКФ "Мікромегас" із вказаних нежитлових приміщень; скасування державної реєстрації права власності ПП "ВКФ "Мікромегас" на нежитлові приміщення третього та четвертого поверхів площею 500,7 кв. м, розташовані в будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А (реєстраційний номер майна: 23938905, номер запису: 5761 в книзі: 77неж-189).

5.3. Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

5.4. Відповідно до частин 1, 3 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі, якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.
5.5. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2).

5.4. Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Отже, наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

5.6. Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

5.7. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

5.8. Частиною 5 статті 75 Господарського кодексу України передбачено, що державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати, віддавати в заставу майнові об`єкти, що належать до основних фондів, здавати в оренду цілісні майнові комплекси структурних одиниць та підрозділів державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно входить, і, як правило, на конкурентних засадах.

5.9. Господарські суди попередніх інстанцій установили та зазначили, що адресований ДП МОУ Південьвійськбуд лист начальника Центрального спеціалізованого будівельного управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д. В. № 10/260/1 від 03.02.2006 про надання згоди на проведення реконструкції з наступним переходом права власності на частину приміщень третім особам, не може вважатися згодою Міністерства оборони України на відчуження об`єктів нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Армійська, 18-А. Цей лист підписаний особою без повноважень у зв`язку з тим, що довіреність від 17.08.2004, яка видана на ім`я начальника Центрального управління Міністерства оборони України Ісаєнка Д.В., скасована розпорядженням Міністра оборони України № 6828/з від 02.10.2004. При цьому судами зазначено, що ця обставина досліджувалась та установлювалась господарськими судами під час розгляду справи № 30/257.

5.10. Враховуючи установлену судами відсутність згоди Міністерства оборони України на відчуження об`єкта нерухомого майна державної форми власності, Верховний Суд погоджується з висновком господарських судів попередніх інстанцій про невідповідність оспорюваного Договору приписам частини 5 статті 75 Господарського кодексу України, порушення права власності держави в особі Міністерства оборони України та, як наслідок, наявність правових підстав для визнання Договору № 6-ВБ від 28.09.2006 недійсним.

5.11. При цьому, як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, в силу приписів статті 256 Цивільного кодексу України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності. Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

5.12. Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

5.13. При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

5.14. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

5.15. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16.

5.16. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі N 362/44/17.

5.17. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

5.18. При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

5.19. Господарські суди попередніх інстанцій установили та дійшли правильного висновку про те, що безпосередньо на Міністерство оборони України, на захист прав якого звернувся прокурор із цим позовом, покладено обов`язок з управління та обліку державного майна. Отже, саме вказаний орган, як розпорядник державного майна, зобов`язаний здійснювати постійний контроль та моніторинг за ввіреним йому майном державної власності.
5.20. Враховуючи установлені обставини, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що державна реєстрація спірного майна за ПП "ВКФ "Мікромегас" відбулась 10.07.2008, тому саме з цього моменту позивач, виконуючи свої функції з управління спірним майном, міг довідатись про його вибуття з власності держави та, відповідно, про порушення прав останньої.

5.21. Південно-західним апеляційним господарським судом правильно зазначено, що з моменту реєстрації спірного майна за ПП "ВКФ "Мікромегас" і до моменту звернення прокурора із цим позовом минуло майже 10 років, що є істотним пропуском строку позовної давності. При цьому, протягом цього часу ПП "ВКФ "Мікромегас" здійснювало відкрите користування майном та несло тягар його утримання, а Міністерство оборони України, як орган державної влади, мало достатньо механізмів та засобів для того, щоб з`ясувати факт як належності спірного майна до державної власності, так і проведення реєстрації права власності за ПП "ВКФ "Мікромегас". Апеляційним господарським судом також зазначено, що матеріали справи не містять доказів, що свідчили би про здійснення Міністерством оборони України відповідних заходів та дій, які би підтверджували, що уповноважений орган управління опікувався долею спірного майна протягом майже 10 років.

5.22. Таким чином, є правильним висновок апеляційного господарського суду про те, що, здійснюючи заміну правовстановлюючого документа на спірний об`єкт нерухомого майна у зв`язку зі значним зменшенням його площі, Міністерство оборони України, проявивши розумну обачність, як власник майна, кількісні та якісні характеристики якого суттєво змінилися, повинно було дізнатися про причини зміни загальної площі об`єкта з 3 135,3 кв. м до 714 кв. м, зумовленої відчуженням частини зазначеного об`єкта на користь третіх осіб, зокрема, і ПП "ВКФ "Мікромегас".

5.23. Також правильним є висновок апеляційного господарського суду, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Враховуючи відсутність обставин, які би свідчили про поважність причин такого значного пропуску строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, висновки судів про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності та, як наслідок, відмову у задоволенні позовних вимог є обґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30.07.2019 у справі № 916/1807/18 за подібних фактичних обставин.

5.24. Враховуючи відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання Договору № 6ВБ від 28.09.2006 недійсним, Верховний Суд вважає правильним висновок, що заявлені вимоги про зобов`язання ПП "ВКФ "Мікромегас" повернути спірне майно державі в особі Міністерства оборони України та скасування державної реєстрації права власності ПП "ВКФ "Мікромегас" на спірний об`єкт нерухомого майна, мають похідний характер від основної вимоги, а тому також не підлягають задоволенню.

5.25. Верховний Суд зазначає, що доводи скаржника стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

5.26. При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій у вказаній справі.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 300 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

6.3. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. Відповідно до частини 1 статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.5. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що постанова і рішення господарських судів попередніх інстанцій у цій справі ухвалені із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування не вбачається.

6.6. Доводи, викладені у касаційній скарзі, про порушення і неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, не отримали підтвердження, не спростовують обставин, на які послалися господарські суди попередніх інстанцій, ґрунтуються на переоцінці доказів, зібраних у справі, що за змістом статті 300 Господарського процесуального кодексу України не належить до повноважень суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у справі № 916/1804/18.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Оскільки суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу заступника військового прокурора Південного регіону України залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 і рішення Господарського суду Одеської області від 16.01.2019 у справі № 916/1804/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Багай

Судді В. А. Зуєв

І. В. Кушнір