ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2019 р. Справа№ 910/9617/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2018

у справі №910/9617/18 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України»

про стягнення 1 154 672,21 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Київської міської філії (далі - ПАТ «Укртелеком», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України» (далі - ТОВ «Телесистеми України», відповідач) про стягнення 1 154 672,21 грн, з яких 995 804,18 грн основного боргу, 57 850,02 грн пені, 82 345,21 грн інфляційних втрат, 18 672,80 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про надання в користування кабельної каналізації електрозв`язку ПАТ «Укртелеком» № 866 від 22.01.2013 щодо своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 у справі №910/9617/18 позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідач надані позивачем послуги оплатив частково, відтак, допустив порушення зобов`язання; вказані позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в розмірі, заявленому позивачем.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ТОВ «Телесистеми України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт вказував на те, що відповідач не мав можливості взяти участь в розгляді справи в суді першої інстанції, а також надати суду будь-які письмові докази, що підтверджують обставини, якими обґрунтовує свою правову позицію в апеляційній скарзі; суд помилково, не навівши своїх мотивів, визнав доведеним факт отримання відповідачем виставлених позивачем рахунків на оплату послуг; надання рахунку є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); умови договору свідчать про те, що обов`язок відповідача з оплати послуг виникає з моменту отримання рахунку; позивачем надано неналежні та недопустимі докази на підтвердження факту направлення відповідачеві рахунків на оплату; сторони не погоджували такий спосіб доставки рахунків, як використання програмного забезпечення «М.Е.Doc», а тому здійснена таким способом доставка рахунків за спірний період не відповідає умовам договору та здійснена всупереч приписам ст. 525 ЦК України; суд надав неправильну оцінку наданим позивачем доказам, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність у відповідача заборгованості за надані позивачем послуги у спірний період та безпідставно задовольнив позовні вимоги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 поновлено ТОВ «Телесистеми України» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 у справі №910/9617/18; відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено її розгляд на 20.11.2019, встановлено позивачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 у справі №910/9617/18.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що судом прийнято законне та обґрунтоване рішення, при цьому, на думку позивача, відповідачеві було відомо про існування даного спору в період його розгляду судом першої інстанції, однак, останній свідомо уникав отримання процесуальних документів по даній справі; договором не встановлено способу доставки рахунків на оплату послуг, а тому позивач за допомогою програмного забезпечення «M.E.Doc» направляв щомісяця з липня 2017 року по березень 2018 року в Державну фіскальну службу України (далі - ДФС України) одночасно рахунки-акти та податкові накладні на суму наданих відповідачеві послуг; електронні копії рахунків-актів та електронні копії податкових накладних за вказаний період наявні в матеріалах справи; рахунки-акти та податкові накладні дійсно були отримані відповідачем в його Електронному кабінеті, про що свідчать наявні на цих документах написи «документ доставлено контрагенту»; також факт отримання відповідачем зазначених рахунків-актів підтверджується здійсненими ним 24.05.2018 та 01.06.2018 оплатами послуг; з метою досудового врегулювання спору позивач направляв поштою на адресу відповідача рахунки-акти за спірний період, однак, відповідач свідомо відмовився їх отримувати, про що свідчить інформація з сайту Укрпошти.

У судовому засіданні 20.11.2019 представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу відповідача - без задоволення.

20.11.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 22.01.2013 між ПАТ «Укртелеком» (у тексті договору - Укртелеком) та ТОВ «Телесистеми України» (у тексті договору - замовник) було укладено договір про надання в користування кабельної каналізації електрозв`язку ПАТ «Укртелеком» № 866 (далі - договір), відповідно до п. 2.1 якого його предметом є технічні, організаційні та економічні умови прокладання кабелів електрозв`язку замовника в каналах кабельної каналізації електрозв`язку Укртелекому.

Положеннями п. 1.1 договору визначено, що ККЕ (кабельна каналізація електрозв`язку) - це обладнання та споруди Укртелекому, призначені для прокладання, монтажу та експлуатаційного обслуговування кабелів телекомунікацій, що включають трубопроводи, закладні та оглядові пристрої в колодязях, кабельних шафах, шахтах, колекторах, мостах, естакадах, тунелях, будівлях, а також приміщення для вводу кабелів і розміщення лінійного обладнання.

Згідно з п. 2.2 договору Укртелеком відповідно до умов цього договору надає замовнику в користування кабельну каналізацію електрозв`язку, що передбачає виконання комплексу організаційно-технічних заходів та надання таких послуг:

а) розробка та видача технічних умов (ТУ);

б) бронювання місця в ККЕ Укртелекому;

в) погодження робочого проекту;

г) технічний нагляд за роботою замовника в ККЕ Укртелекому;

ґ) надання місця в каналі ККЕ Укртелекому;

д) використання ККЕ Укртелекому.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що замовник зобов`язується оплачувати послуги відповідно до умов цього договору, додаткових угод та додатків до нього.

Замовник зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг, визначених відповідно до умов цього договору, на підставі виставлених Укртелекомом рахунків (п. 3.2.1 договору).

Відповідно до п. 4.9 договору оплату послуги з використання ККЕ замовник здійснює щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця на підставі рахунка Укртелекому.

Згідно з п. 4.10 договору до введення в дію державних регульованих тарифів на надання в користування ККЕ застосовуються відповідні тарифи Укртелекому. Сторони зобов`язані при введенні державних регульованих тарифів на надання в користування ККЕ застосувати нові тарифи з дати їх введення в дію. При цьому втрачають чинність додатки № 5/1-5/N, № 6/1-6/N до договору. До додатків № 2/1-2/N, № 3/1-3/N, № 4/1-4/N до договору вносяться відповідні зміни протягом 20 (двадцяти) робочих днів з моменту набрання чинності відповідним рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, про встановлення тарифів.

Пунктом 4.12 договору передбачено, що на вартість усіх послуг, зазначену у відповідних додатках до договору, додатково нараховується податок на додану вартість за ставкою, визначеною відповідно до чинного законодавства України.

Судом першої інстанції встановлено, що сторонами було укладено ряд додаткових угод, умовами яких узгоджені адреси розташування ККЕ, довжина зайнятого каналу в ККЕ та розмір плати за користування даною ККЕ.

Крім того, рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації, № 861 від 30.12.2013 були затверджені граничні тарифи, які введені в дію з 01.02.2014, відповідно до яких позивач розрахував розмір плати за користування каналом ККЕ за договором, додатковими угодами та додатками до нього (а.с. 186-188, т. 1).

Як стверджує позивач, на виконання вказаного договору за період з жовтня 2016 року по березень 2018 року ним було надано відповідачеві послуги з використання ККЕ на загальну суму 1 043 542,82 грн, однак, відповідач за надані послуги у повному обсязі не розрахувався.

23.02.2018 позивач надіслав відповідачеві лист №558-ВИХ-КV-82Е200-2018 від 19.02.2018, в якому повідомив про наявність боргу з оплати послуг за договором №866 від 22.01.2013 та просив погасити існуючу заборгованість. Разом з листом були направлені також рахунки-акти на оплату за спірний період (а.с. 183-184, т. 1).

Посилаючись на те, що відповідач надані за вказаними рахунками-актами послуги у передбачений договором строк не оплатив, а зазначений лист залишив без відповіді та задоволення, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення боргу та нарахованих на нього інфляційних втрат, 3% річних та пені.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором надання послуг, за умовами якого, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 ЦК України визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення ПАТ «Укртелеком» та ТОВ «Телесистеми України» договору № 866 від 22.01.2013 було спрямоване на отримання останнім послуг з використання кабельної каналізації електрозв`язку та одночасного обов`язку із здійснення їх оплати.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як встановлено судом першої інстанції, протягом спірного періоду з жовтня 2016 року по березень 2018 року позивач надав відповідачеві послуги з використання ККЕ загальною вартістю 1 043 542,82 грн, що підтверджується наступними рахунками-актами:

- № 746405 від 31.10.2016, № 746405 від 30.11.2016, № 746405 від 31.12.2016, № 746405 від 31.01.2017, № 746405 від 28.02.2017, № 746405 від 31.03.2017, № 746405 від 30.04.2017, № 746405 від 31.05.2017, № 746405 від 30.06.2017 на суму 57 610,31 грн кожен,

- № 746405 від 31.07.2017 на суму 57 621,67 грн,

- № 746405 від 31.08.2017 на суму 57 633,79 грн,

- № 746405 від 30.09.2017 на суму 61 667,36 грн (з урахуванням здійсненого перерахунку),

- № 746405 від 31.10.2017 на суму 57 645,35 грн,

- № 746405 від 30.11.2017 на суму 58321,35 грн (з урахуванням здійсненого перерахунку),

- № 746405 від 31.12.2017 на суму 57 733,66 грн,

- № 746405 від 31.01.2018 на суму 58 959,53 грн,

- № 746405 від 28.02.2017, № 746405 від 31.03.2018 на суму 57 733,66 грн кожен.

Проте, в порушення умов укладеного сторонами договору, відповідач надані протягом спірного періоду позивачем послуги оплатив частково, а саме в загальній сумі 5 760,59 грн, що підтверджується довідкою № 83818 від 24.09.2018, наданою Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (а.с. 232-234, т. 1).

Крім того, сторонами була укладена угода про взаємозалік зустрічних однорідних вимог від 07.07.2017, згідно з умовами якої зобов`язання відповідача перед позивачем за договором № 866 від 22.01.2013 припинені на суму 100 649,81 грн (а.с. 220, т. 1).

Як зазначив позивач у доповненнях до позовної заяви, даною сумою 100 649,81 грн сплачена заборгованість відповідача в сумі 58 671,76 грн, яка виникла станом на 30.09.2017, тобто до початку спірного періоду, та частково заборгованість в сумі 41 978,05 грн за жовтень 2016 року, який входить до спірного періоду, що є предметом розгляду в межах даної справи.

За таких обставин, місцевим господарським судом встановлено, що заборгованість відповідача за надані позивачем протягом спірного періоду з жовтня 2016 року по березень 2018 року послуги за договором про надання в користування кабельної каналізації електрозв`язку ПАТ «Укртелеком» № 866 від 22.01.2013 становить 995 804,18 грн (1 043 542,82 грн - 5 760,59 грн - 41978,05 грн).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач відзиву на позовну заяву, будь-яких доказів чи заперечень проти позовних вимог не надав, однак, в апеляційній скарзі наголошував на тому, що строк оплати за надані позивачем послуги згідно умов укладеного між сторонами договору не настав, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів, що підтверджують факт отримання відповідачем рахунків на оплату. При цьому, відповідач не заперечував щодо самого факту отримання ним визначених умовами договору послуг у спірний період.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані позивачем докази на підтвердження своїх позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає такі доводи апелянта безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 3.2.1. договору сторони встановили, що відповідач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг, визначених відповідно до умов договору, на підставі виставлених Укртелекомом рахунків.

Відповідно до п. 4.9 договору оплату послуги з використання ККЕ замовник здійснює щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця на підставі рахунка Укртелекому.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сторонами у договорі не було погоджено способу доставки рахунків на оплату отриманих відповідачем послуг.

Судом апеляційної інстанції враховано пояснення позивача, який зазначив, що на підставі Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 № 851-IV, а також у зв`язку із здійсненням електронного документообігу з контролюючими органами України, позивач використовує комп`ютерну програму «M.E.Doc» для подачі звітності до цих органів та обміну з контрагентами юридично значущими первинними документами.

Оскільки відповідач, як суб`єкт підприємницької діяльності, в обов`язковому порядку зареєстрований в органах ДФС України та має Електронний кабінет платника податків, позивач здійснював доставку відповідачеві рахунків-актів щомісяця за період з липня 2017 року по березень 2018 року через орган ДФС України за допомогою програмного забезпечення «M.E.Doc», що призначене для електронного документообігу з контролюючими органами України, зокрема для подачі електронної звітності і реєстрації податкових накладних в електронному вигляді, для електронного документообігу між контрагентами чи партнерами, обміном податковими накладними, рахунками, актами, договорами та іншими юридично значущими документами.

Так, керуючись Законами України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 № 851-IV, «Про електронний цифровий підпис», Порядком обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженим наказом Міністерством фінансів України від 06.06.2017 № 557, Порядком ведення Єдиного реєстру податкових накладних (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №341), Порядком функціонування Електронного кабінету, затвердженим наказом Міністерством фінансів України від 14.07.2017 № 637, позивач одночасно з направленням в ДФС України податкових накладних здійснював направлення рахунків-актів, які після проведення перевірки та прийняття до реєстрації ДФС України направляла в Електронний кабінет відповідача, про що зазначено ДФС України на другій сторінці податкової накладної.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що вказані обставини підтверджуються наданими позивачем суду першої інстанції копіями електронних рахунків-актів за період з липня 2017 року по березень 2018 року (а.с. 155-182, т. 1), колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що рахунки-акти та податкові накладні дійсно були отримані відповідачем в його Електронному кабінеті, про що свідчать наявні на цих документах написи «Документ доставлено контрагенту».

Крім того, факт отримання відповідачем вказаним шляхом зазначених рахунків-актів підтверджується здійсненими відповідачем 24.05.2018 та 01.06.2018 оплатами послуг за надання місця (доступ) в каналі ККЕ та пені на підставі рахунків позивача від 23.05.2018 №746403/24454.1 та від 07.11.2017 № 746403, що було встановлено судом першої інстанції.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що з метою досудового врегулювання спору, позивач направляв на адресу відповідача лист №558-ВИХ-КV-82Е200-2018 від 19.02.2018 з доданими до нього рахунками-актами за період з жовтня 2016 року по січень 2018 року згідно договору № 866 від 22.01.2013, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення у цінний лист (а.с. 184, т. 1).

При цьому, з наданої позивачем роздруківки інформації з сайту ПАТ «Укрпошта» стосовно відстеження даного поштового відправлення за номером 861 вбачається, що 01.03.2018 була невдала спроба вручення (не вручене під час доставки: інші причини) та 16.03.2018 - невдала спроба вручення (повернення): закінчення встановленого терміну зберігання даного поштового відправлення.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що позивач виконав свій обов`язок з направлення відповідачеві рахунків-актів за спірний період, у тому числі засобами поштового зв`язку, проте неотримання їх відповідачем було зумовлено його суб`єктивною поведінкою щодо ухилення від отримання поштової кореспонденції.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за умовами п. 4.9 договору оплату послуги з використання ККЕ замовник здійснює щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця на підставі рахунка Укртелекому, а відтак, відповідач був обізнаний про свій обов`язок здійснювати щомісяця оплату наданих позивачем послуг та необхідність отримання відповідного рахунку.

Враховуючи викладене, з огляду на визначені сторонами умови договору, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо ненастання строку оплати за надані позивачем послуги у спірний період у зв`язку з неотриманням відповідачем рахунків на оплату, як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що отримання послуг відповідачем не заперечується, а позивачем належними, допустимими та достатніми доказами доведено настання строку здійснення їх оплати, водночас, доказів повної оплати наданих позивачем послуг за спірними рахунками-актами відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 995 804,18 грн є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 57 850,02 грн, нарахованої за загальний період з 21.05.2017 по 01.04.2018.

Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Пунктом 6.2 договору сторони передбачили, що за порушення строків оплати, передбачених цим договором, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла період, за який стягується пеня, від вартості неоплачених послуг за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

В силу ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що її розмір за заявлений період становить 59 423,59 грн, тобто є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення, у зв`язку з чим вимога про стягнення пені підлягає задоволенню в розмірі, визначеному позивачем, а саме, у сумі 57 850,02 грн.

Також, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за надані послуги позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 82 345,21 грн інфляційних втрат, нарахованих за загальний період з 01.12.2016 по 31.03.2018, та 18 672,80 грн 3% річних, нарахованих за загальний період з 21.11.2016 по 01.04.2018.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та втрат від інфляції, місцевий господарський суд правильно встановив, що їх розмір за заявлений період становить відповідно 18 749,90 грн та 84 829,85 грн, тобто є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення, у зв`язку з чим вимоги про їх стягнення підлягають задоволенню в розмірі, визначеному позивачем, а саме, 3% річних в сумі 18 672,80 грн та інфляційні втрати в сумі 82 345,21 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог повністю, а саме, стягнення з ТОВ «Телесистеми України» на користь ПАТ «Укртелеком» 995 804,18 грн основного боргу, 82 345,21 грн втрат від інфляції, 18 672,80 грн 3 % річних та 57 850,02 грн пені.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 у справі №910/9617/18 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Телесистеми України» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 у справі №910/9617/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 у справі №910/9617/18 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2018 у справі №910/9617/18.

4. Матеріали справи №910/9617/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.11.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська