ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 листопада 2019 р. Справа № 903/590/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Костюк С. В., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни

до відповідача: Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 90133,68 грн,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: Петрова Н. П., ордер серія РН-773 № 013 від 04.06.2019;

від відповідача: Кузін Є. В., довіреність № 3267-К-О від 31.07.2018.

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Встановив:

Позивач - Фізична особа-підприємець Печук Ірина Василівна звернулася з позовом про стягнення з відповідача - АТ КБ «Приватбанк» 90133,68 грн безпідставно списаних коштів.

При обґрунтуванні заявленої вимоги вказує, що 20.06.2003 між ПАТ «Приватбанк» та підприємцем було підписано договір № VO 2315 на здійснення розрахунково-касового обслуговування, згідно з яким у Волинської філії було відкрито банківський рахунок у національній валюті, даний рахунок використовувався до 2013, з грудня 2013 не користувалась послугами банку та не використовувала даний рахунок; в березні 2019 КП «Волинський обласний санаторій «Лісова пісня» повідомлено, що в серпні 2015 на рахунок в АТ КБ «Приватбанк» перераховано за товар кошти в сумі 65000,00 грн, які за повідомленням банку списано на погашення заборгованості; крім того згідно виписки банку на запит підприємця в період з 01.12.2013 по 29.05.2014 банком списано 25133,68 грн, всього списано коштів в сумі 90133,68 грн. Вказує, що дане списання проведено неправомірно, оскільки жодної заборгованості перед банком не було.

При нормативному обґрунтуванні позову посилається на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затв. Постановою НБУ від 12.11.2003 № 492, ст.ст. 1066, 1071, 1073,1074 ЦК України.

Ухвалою суду від 08.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 28.08.2019, зобов`язано відповідача надати суду відзив, позивача - відповідь на відзив.

Відповідач 12.08.2019 подав відзив на позов, в якому вимогу позивача заперечує, вказуючи, що позивачем пропущено строки позовної давності по транзакціях здійснених в період з 02.12.2013 по 17.08.2015 включно; списання коштів з поточного рахунку позивача здійснювалось у зв`язку з виникненням заборгованості за кредитним договором б/н від 17.03.2011, яка станом на 14.05.2014 становила 98242,43 грн; факт укладення кредитного договору підтверджується судовими рішеннями у справі № 903/618/14 і не потребує повторного доказування ( ч. 4 ст. 75 ГПК України); про існування списаних коштів за період з 02.12.2013 по 14.05.2014 відповідачу було відомо з виписки банку від 20.08.2014 станом на 2014 при розгляді справи № 903/618/14; про транзакції проведені банком 29.05.2014 та 17.08.2015 позивач також мала можливість довідатись. Вважає безпідставними доводи про стягнення суми 8162,03 грн (транзакції за 08.04.2014 та 12.05.2015), оскільки дані суми банком не списувались, а надходили на рахунок (плюсовий показник).

У відзиві просить витребувати в суді матеріали справи № 903/618/14, застосувати строк позовної давності та повністю відмовити в позові.

Ухвалою суду від 28.08.2019 відкладено підготовче засідання на 12.09.2019.

12.09.2019 позивач подав відповідь на відзив відповідача, в якій не погоджується з відзивом відповідача, вказуючи, що по справі № 903/618/14 було відмовлено банку про стягнення з ФОП Печук І. В. заборгованості за кредитним договором в сумі 98242,43; а заявлені позивачем до стягнення безпідставно списані кошти в сумі 90133,68 грн проводились саме в рахунок погашення заборгованості в сумі 98242,43 грн за кредитним договором від 17.03.2011; тобто відповідач списав кошти в рахунок погашення заборгованості якої фактично не було. Щодо застосування строків позовної давності вказує, що позивач про порушення свого права дізнався з відповіді банку від 22.04.2019 № 20.1.0.0.0/7-190326/1414 на вимогу щодо переказу з рахунку № НОМЕР_1 залишку коштів, тому строк позовної давності вважає не пропущеним, з врахуванням зазначеного у відповіді на відзив, вважає заявлені вимоги обґрунтованими та просить їх задоволити.

Ухвалою суду від 12.09.2019 продовжено строк підготовчого провадження до 08.11.2019 та відкладено підготовче засідання на 09.10.2019.

23.09.2019 відповідач подав заперечення на відповідь позивача на відзив, в якому підтримав зазначене у відзиві на позов та додатково вказав, що згідно виписки про рух коштів на рахунку № НОМЕР_2 мало місце не списання коштів, а погашення заборгованості по кредитному договору, що було досліджено під час розгляду справи № 903/618/14 та свідчить про визнання підприємцем факту укладення кредитного договору; починаючи з 2014 року підприємець була обізнана про списання коштів з банківського рахунку, однак жодних вимог щодо їх повернення не заявляла, погашення заборгованості за кредитним договором проводилось з врахуванням того, що рішенням господарського суду від 11.09.2014 у справі № 903/618/14 позов банку було задоволено, а рішення було скасовано апеляційною інстанцією лише в кінці 2017 року, яке в свою чергу скасовано касаційною інстанцією 20.04.2018; документи про списання коштів за період з листопада 2013 по 14.05.2014 наявні в матеріалах справи № 903/618/14, а тому просить при вирішенні спору застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно довідки про неможливість проведення судового засідання від 09.10.2019 судове засідання по справі № 903/590/19, призначене на 09.10.2019 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Костюк С. В. у відпустці.

Ухвалою суду від 10.10.2019 повідомлено сторін про проведення підготовчого засідання 22.10.2019; ухвалою суду від 22.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.11.2019, в судовому засіданні 06.11.2019 оголошено перерву в судовому засіданні на стадії дослідження доказів до 19.11.2019, про що повідомлено сторони.

Представником позивача 18.11.2019 подано клопотання про відшкодування витрат по судовому збору в сумі 1921,00 грн та витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 грн.

В судовому засіданні 19.11.2019 представник позивача підтримала вимогу заявлену в позові та викладене у відповіді на відзив відповідача, просить позов задоволити та стягнути з відповідача судові витрати по справі; представник відповідача підтримав викладене у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив та просить в задоволенні позову відмовити з підстав пропуску позовної давності та з інших підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,-

в с т а н о в и в:

20.06.2003 між ПАТ «Приватбанк» (Банк) та підприємцем Печук І. В. (Клієнт) було укладено договір № VO02315 на здійснення розрахунково-касового обслуговування (а.с. 8-12), згідно розпорядження № 1 від 20.06.2003 (додаток № 5) підприємець доручила Волинському ГРУ «Приватбанк» списувати кошти з рахунку № НОМЕР_1 в сумі, яка належить до сплати за надані послуги, даний рахунок відкрито згідно заяви підприємця (а.с. 13-15).

За умовами даного договору, а саме п. 2.1.2 Банк зобов`язався надавати Клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування, які пов`язані із переказом коштів на рахунок (з рахунку Клієнта, в тому числі з урахуванням надходжень сум на його рахунок протягом операційного дня) Клієнта, видачею грошей у готівковій формі, а також здійснювати інші операції згідно з Додатком 1 протягом операційного дня Банку.

Як слідує з виписки банку за період з 01.11.2013 по 14.06.2019, наданої на запит підприємця від 19.03.2019, банком 21.11.2013 було перераховано з розрахункового рахунку Клієнта ТзОВ «ТЕК-Еталон» 95000,00 грн за сировину згідно рахунку № 44/2 від 20.11.2013; в подальшому починаючи з 21.11.2013 по 17.08.2015 Банком було списано з рахунку позивача № НОМЕР_1 кошти в сумі 90133,68 грн (а. с. 22-26).

За твердженням Банку, у відзиві на позов (а.с.36-37), списання коштів з поточного рахунку позивача здійснювалось у зв`язку з виникненням заборгованості за кредитним договором б/н від 17.03.2011, яка станом на 14.05.2014 становила 98242,43 грн. та підтверджена матеріалами по справі № 903/618/14.

Банком 01.07.2014 було пред`явлено позов до ФОП Печук І. В. про стягнення заборгованості за договором б/н від 17.03.2011 в розмірі 98242,43 грн, рішенням Господарського суду Волинської області від 11.09.2014 позов було задоволено, постановою апеляційної інстанції від 11.12.2017 рішення суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено. Постановою Верховного Суду від 20.04.2018 зазначені судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд. При новому розгляді даної справи рішенням Господарського суду Волинської області від 20.11.2018, яке залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.02.2019 та постановою Верховного Суду від 07.05.2019 (а.с.56-57), в позові Банку про стягнення з ФОП Печук І. В. заборгованості в сумі 98242,43 грн відмовлено.

Верховний Суд в постанові від 07.05.2019 по справі № 903/618/14, зокрема, зазначив в рішенні суду першої інстанції встановлено, що згідно висновку експертів від 30.10.2017 №158/15-35 за результатами проведення судової експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів, згідно п.12 якого: "З теоретичної точки зору, не виключена така ситуація, що треті особи шляхом несанкціонованих дій, без відома ФОП Печук І.В., заволоділи персональними даними для входу в систему інтернет-банку "Приват 24" (логін, пароль, цифровий підпис) та здійснили формування та відправку платіжного доручення №2211 від 21.11.2013р., яке згідно матеріалів справи було виконано Банком".

Як з`ясовано судом першої інстанції, слідство щодо неправомірного перерахування коштів в сумі 95000,00 грн. з рахунку Фізичної особи-підприємця Печук І.В. на рахунок ТОВ "ТЕК-Еталон" згідно з платіжним дорученням №2211 від 21.11.2013 триває та проводиться Шацьким відділенням поліції ГУНП у Волинській обл. (ст. 185 ч. 1 КК України (кримінальне провадження 0000298) та Солом`янським управлінням поліції ГУНП у м. Києві ( ст. 190 ч.2. КК України (кримінальне провадження 0000089), винних осіб співробітниками поліції не знайдено, грошові кошти Відповідачу не повернуті.

Вищезазначені обставини, з урахуванням висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 20.04.2018 у справі №903/618/14 є свідченням обґрунтованості висновку, який зазначений в оскаржуваних судових рішеннях про те, що Позивачем не доведено вчинення Відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за поточним рахунком. Натомість судами встановлено, що Відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила Позивача про цей факт.

В силу ч.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки матеріалами справи № 903/618/14 доведено неправомірність перерахування Банком з рахунку ФОП Печук І. В. коштів в сумі 95000,00 грн на рахунок ТзОВ «ТЕК-Еталон» згідно платіжного доручення № 2211 від 21.11.2013, то на думку суду всі наступні транзакції Банку починаючи з 21.11.2013 по 29.05.2014 на погашення даної заборгованості проводились незаконно.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

За змістом ст. 1071 ЦК України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Частиною 1 ст. 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

В ст. 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління Національного Банку України № 22 від 21.01.2004, власник рахунку в банку - особа, яка відкриває рахунок у банку і має право розпоряджатися коштами на ньому.

Банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ні правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд (п.1.6 Інструкції).

Кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції (п. 1.7 Інструкції).

Згідно із п. 6.3 договору № VO2315 від 20.06.2003 у разі безпідставного або помилкового переказу грошей з рахунку Клієнта, Банк зобов`язується переказати (повернути) Клієнту списану суму коштів і сплатити Клієнту пеню у розмірі 5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний випадок порушення.

Як зазначалось вище, Банк безпідставно списав з рахунку позивача кошти в сумі 90133,68 грн на погашення заборгованості по кредитному договору, в стягненні якої судом відмовлено, справа № 903/618/14, згідно виписки Банку списання проводилось в період з 02.12.2013 по 17.08.2015 (а.с.24-25).

Відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування строку позовної давності, зокрема про транзакціях проведених в період з 02.12.2013 по 14.05.2014, які містяться а матеріалах справи № 903/618/14, а про транзакції за 29.05.2014 та 17.08.2015 позивач повинна бути обізнана в період їх вчинення.

У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3,4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом оглянуто матеріали справи № 903/618/14, з яких слідує, що 20.08.2014 Банком було надано суду виписку по рахунку позивача за період з 17.03.2011 по 14.05.2014, тому всі транзакції, які проводились Банком в період з 02.12.2013 по 14.05.2015 були відображені в даному рахунку і позивачу було відомо про дані списання коштів в даний період.

Тому враховуючи заяву відповідача суд відмовляє в стягненні коштів в сумі 21942,18 грн, які були списані з рахунку підприємця у вказаний період із пропуску строку позовної давності.

Водночас, як слідує з матеріалів справи про списання коштів в сумі 3191,50 грн 29.05.2014 та 65000,00 грн - 17.08.2015, позивач дізнався з виписки банку наданої на його запит від 19.03.2019 (а.с.18-26), а тому в даній частині позов на суму 68191,50 грн підлягає задоволенню.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з врахуванням зазначеного з відповідача підлягають стягненню витрати по судовому збору в сумі 1453,35 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У позовній заяві позивач вказує витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн, у клопотанні від 15.11.2019 підтверджує дані витрати на суму 6000,00 грн, які просить стягнути з відповідача.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Матеріалами справи встановлено, що 04.06.2019 року між позивачем (клієнт) та Адвокатом Петровою Н. П. був укладений договір про надання правової допомоги № 13/3, за умовами якого (п. 1.1), адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених чим договором.

За змістом 126 ГПК України можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні п. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Витрати сторін, пов`язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об`єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених 129 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об`єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Як слідує з матеріалів справи позивач сплатив на користь адвоката грошові кошти в сумі 6000,00 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 14.11.2019 року з призначенням платежу: «оплата послуг за договором про надання правової допомоги від 04.06.2019».

Дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд вважає за необхідне зазначити.

Відповідно до частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспіврозмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

До матеріалів справи позивачем було долучено детальний опис наданих адвокатських послуг від 08.11.2019, рахунок на оплату послуг № 11/11/19 на суму 6000,00 грн, розрахунок суми гонорару за правничу допомогу.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові від 07.08.2018 Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №916/1283/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи часткове задоволення позову суд зменшує розмір витрат на правову допомогу до 4539,36 грн, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 74, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України , господарський суд України,-

вирішив:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул.Грушевського,1Д, м.Київ, 01001, ) в користь Фізичної особи-підприємця Печук Ірини Василівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_3 , рахунок № НОМЕР_4 в філії Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк», МФО 303398) 68191,50 грн безпідставно списаних коштів, 1453,35 грн витрат по судовому збору та 4539,36 грн витрат на правову допомогу.

3. Відмовити в стягненні 21942,18 грн безпідставно списаних коштів із-за пропуску строків позовної давності.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

29.11.2019.

Суддя С. В. Костюк