ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2019 р. Справа№ 910/4375/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №292-377 від 13.08.2019 (вх. №09.1-04.1/6880/19 від 04.09.2019) Комунального підприємства «Житній ринок» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019

у справі №910/4375/19 (суддя Спичак О.М. )

за позовом Комунального підприємства «Житній ринок»

до ОСОБА_1

про стягнення 47 701,08 грн

за участю представників учасників справи:

від позивача - Алділахай В.С., довіреність № 292-647 від 14.12.18

від відповідача - не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Житній ринок» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 31 701,01 грн заборгованості, 5 000,00 грн штрафу, 5 927,59 грн пені, 511,00 грн 3 % річних та 1 228,35 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 2ТТ/140/2017 про надання послуг для забезпечення здійснення торгівлі від 01.10.2017 в частині оплати платежів за користування торгівельними площами.

25.07.2019 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких викладено новий розрахунок позовних вимог, а саме позивач просив стягнути 31 093,80 грн основного боргу, 8 763,63 грн пені, 2 217,65 грн інфляційних втрат та 626,00 грн три відсотки річних та 5 000,00 грн штрафу. Вказана заява прийнята місцевим господарським судом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 (повний текст складено 02.08.2019) позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Житній ринок» суму основної заборгованості у розмірі 9 753,14 грн, 3 144,69 грн пені, 301,38 грн три відсотки річних, 416,11 грн інфляційних нарахувань, 5 000,00 грн штрафу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд, з посиланням на приписи ст. ст. 525, 526, 625 ЦК України, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення боргу за користування торгівельними площами за період з жовтня 2017 по 12 липня 2018, оскільки нарахування позивачем орендної плати після розірвання договору є безпідставним. З урахуванням часткового задоволення вимог про стягнення основної заборгованості, судом першої інстанції здійснено перерахунок сум пені, штрафу, інфляційних, річних та частково задоволено позовні вимоги в даній частині.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач - Комунальне підприємство «Житній ринок», 16.08.2019 подав апеляційну скаргу №292-377 від 13.08.2019 (вх. №09.1-04.1/6880/19 від 04.09.2019), просить рішення Господарського суду мста Києва від 31.07.2019 у справі №910/4375/19 скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято на підставі неповного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт звертає увагу на те, що місцевим господарським судом не було надано належної оцінки представленим сторонами доказам про продовження договірних відносин за договором № 2ТТ/140/2017 про надання послуг для забезпечення здійснення торгівлі від 01.10.2017. Зокрема, заява відповідача від 10.10.2018 про повернення речей, що, на думку апелянта, свідчить про продовження користування ОСОБА_1 торгівельною площею. Також, позивач зазначає, що оскільки заява відповідача від 28.09.2018 про зменшення торгівельної площі містить посилання на торгівельне місце, плата за користування яким є предметом позову у даній справі, то висновок суду першої інстанції про розірвання з 12 липня 2018 договору № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017 є неправомірним. Крім того, скаржник вказує на те, що після подання відповідачем заяви про розірвання договору останнім сплачувались платежі «за утримання торгівельного місця», що вказує на продовження користування торгівельною площею та, відповідно, правомірності нарахування позивачем орендної плати.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2019 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Жук Г.А., суддів Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою №292-377 від 13.08.2019 (вх. №09.1-04.1/6880/19 від 04.09.2019) Комунального підприємства «Житній ринок» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/4375/19. Відповідачу встановлено процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а учасникам справи заяв, клопотань, пояснень до 07.10.2019. Справу №910/4375/19 призначено до розгляду на 21.10.2019.

24.09.2019 від ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, відповідач вказує на те, що 05.07.2018 нею було подано заяву про розірвання договору № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017 та з цього дня приміщення було звільнено. Також відповідач вважає, що у позивача були відсутні правові підстави для нарахування платежів за користування торгівельним місцем згідно п. 7.4 договору. Заява від 28.09.2018 № 292/342 про зменшення розміру торгівельної площі, на думку відповідача, не може бути підставою для нарахування платежів, оскільки подана після розірвання договору № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017. Щодо часткової оплати після подання заяви про розірвання договору, відповідач вказує на те, що здійснювала оплати за попередні періоди згідно реструктуризації погодженої сторонами.

07.10.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2019 оголошено перерву до 18.11.2019.

13.11.2019 від ОСОБА_1 надійшла заява про перенесення судового засідання у зв`язку з перебуванням в іншому місті за сімейними обставинами.

Колегія суддів, розглянувши заявлене відповідачем клопотання, заслухавши думку представника позивача, відмовляє у його задоволенні, оскільки повідомлені стороною причини неявки не можуть бути визнані судом поважними та, відповідно, бути законною підставою для порушення принципу розумності строків розгляду справи судом, унормованого п. 10 ч. 3 ст. 2 ГПК України.

Оскільки відповідач в попередньому судовому засіданні належним чином повідомлений про судовий розгляд справи, а також з огляду на надання стороною як усних, так і письмових пояснень щодо предмету спору, судова колегія, з врахуванням того, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні 18.11.2019 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

01.10.2017 між Комунальним підприємством «Житній ринок» (Ринок за договором, позивач у справі) та Фізичною особою-підприємцем Скориніною Ганною Василівною (Підприємець за договором, відповідач у справі) укладено договір № 2ТТ/140/2017 (далі - Договір), згідно якого ринок надає за плату послугу із забезпечення підприємця на території ринку торгівельним місцем № 2 ТТ-140 на другому поверсі, загальною площею 36,3 кв.м. для здійснення торгівлі.

Згідно п. 1.3 Договору торговельне місце передається на підставі акту приймання-передачі торговельного місця, який є невід`ємною частиною даного договору.

Вартість послуг за цим договором становить 5445,00 грн в місяць, в. т.ч. ПДВ - 907,5 грн. Крім цього, підприємець зобов`язаний відшкодувати ринку комунальні та експлуатаційно-технічні витрати (п. 2.1).

У відповідності до п. 2.2 Договору не пізніше дня підписання даного договору підприємець зобов`язаний здійснити передоплату вартості послуг ринку в розмірі, зазначеному в п. 2.1 даного договору.

За наступні місяці користування послугами ринку відповідно до п.1.1 даного договору, підприємець здійснює оплату вартості послуг ринку 100%-вим авансовим платежем з першого до п`ятого числа місяця, в якому будуть надаватися послуги, в розмірі, визначеному п. 2.1. договору з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, опублікованому у поточному місяці (п. 2.3 договору).

За змістом п. 2.4 Договору розрахунки за послуги здійснюються готівкою через касу підприємства або безготівковим розрахунком на розрахунковий рахунок ринку згідно з рахунком (квитанції на оплату, договору).

Підприємець, вважається таким, що виконав зобов`язання з оплати, з моменту надходження коштів у сумі, зазначеній в рахунку (квитанції) на оплату, на рахунок ринку (п. 2.6 договору).

В п. 2.7 Договору сторонами узгоджено, що послуги за період, за який надійшла оплата від підприємця вважаються наданими належним чином і в повному обсязі, якщо торгівельна площа (місце) ринку фактично зайнято майном підприємця (розміщений ролет, знаходиться товар та інші речі). У разі, якщо підприємець не здійснює торгівельну діяльність, але не звільнив торгівельне місце від власних речей та не розірвав договір, договір продовжує діяти, а послуги надаються в повному обсязі, передбаченому договором.

Згідно з п. 7.4 Договору договір може бути розірваний за ініціативою однією із сторін з письмовим попередженням другої сторони не менше ніж за 7 календарних днів.

25.05.2018 відповідач звернувся до позивача з заявою (вх. №292/158 від 25.05.2018р.) про реструктуризацію заборгованості в розмірі 21 468,59 грн строком на шість місяців, у зв`язку з тяжким фінансовим становищем з 01.06.2018 та зобов`язався поточні платежі за договором сплачувати вчасно.

13.06.2018 між сторонами складено та підписано акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2018 по 13.06.2018, згідно якого сума боргу відповідача становила 21 468,59 грн. Факт проведення реструктуризації боргу з оплатою боргу рівними частинами на 6 місяців підтверджено представленими до матеріалів справи рахунками-фактурами.

05.07.2018 відповідач звернувся до позивача з заявою (вх. №292/280 від 05.07.2018) про розірвання договору про надання послуг для забезпечення здійснення торгівлі № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017 з 05.07.2018.

Відповідач звернувся до позивача із заявою (вх. 292/432 від 28.09.2018р.) про зменшення торговельної площі на території ринку з 01.10.2018. На думку позивача, зазначене свідчить про те, що відповідач після подання заяви про розірвання договору, продовжував займати торговельне місце за договором № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017, здійснював підприємницьку діяльність на території ринку та користувався послугами позивача.

Оскільки відповідачем торгівельна площа не була звільнена та заборгованість в повному обсязі не погашена, позивач, керуючись п. 2.7 Договору, 04.09.2018 направив відповідачу претензію № 292-496 від 04.09.2018 та акт звірки взаєморозрахунків від 03.09.2018, з вимогою здійснити оплату заборгованості в розмірі 32 737,01 грн.

У зв`язку із наявністю значної суми заборгованості по сплаті за користування послугами ринку та неоплати послуг за договором більше ніж за шість місяців, позивач 14.09.2018 направив відповідачу повідомлення №292-521 від 14.09.2018 про розірвання договору в односторонньому порядку згідно положень п.7.4. договору з 21.09.2018. Крім того, у зазначеному повідомленні позивач вимагав в строк до 22.09.2018 звільнити займане приміщення - торгівельне місце.

05.10.2018 позивач, посилаючись на те, що відповідач не звільнив приміщення, керуючись п. 3.2.4. договору, опечатав торгівельне місце, що займав відповідач, зі складанням акту фіксації опечатування торгівельного місця без проникнення в це приміщення.

Комунальне підприємство «Житній ринок», вважаючи, що станом на 12.02.2019 сума заборгованості ФОП Скориніна Ганна Василівна за користування торгівельними площами згідно акту звірки взаєморозрахунків за договором № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017 складає 31 107,01 грн, яка не сплачена відповідачем, звернулось до місцевого господарського суду з позовом про стягнення з відповідача означеної суми заборгованості, на яку було нараховано штрафні санкції, інфляційні та три відсотки річних. З урахуванням прийнятої судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, предметом позову у даній справі є вимоги про стягнення 31 093,80 грн основного боргу, 8 763,63 грн пені, 2 217,65 грн інфляційних втрат та 626,00 грн три відсотки річних та 5 000,00 грн штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 173 ГК України, що кореспондується зі ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Дослідивши зміст договору № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017, який укладений між Комунальним підприємство «Житній ринок» та Фізичною особою-підприємцем Скориніною Ганною Василівною, місцевим господарським судом вірно встановлено, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди комунального майна, правове регулювання якого здійснюється Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини шостої названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Умовами частини 1 статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, сторонами в п. 7.4 Договору узгоджено можливість розірвання договору в односторонньому порядку за умови попередження іншої сторони за сім днів.

Так, згідно листа вх. № 292/280 від 05.07.2018 ОСОБА_1 просила розірвати договір про надання послуг для забезпечення здійснення торгівлі № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017 з 5 липня 2018. Тобто відповідач скористався визначеним договором правом на розірвання правочину. Факт отримання названої заяви позивачем не заперечується.

З урахуванням вищенаведених норм та встановлених у даній справі обставин, місцевий господарський суд, за оцінкою колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку, що договір № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017 припинив свою дію 12.07.2018, у зв`язку з його розірванням. Відтак, починаючи з 13.07.2018 відсутні правові підстави для нараховування платежів за користування торгівельним місцем № 2ТТ-140 згідно договору № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017.

Щодо доводів апелянта про продовження дії договору, судова колегія зазначає, що можливість застосування узгодженої в п. 2.7. договору умови обумовлено наявністю двох обставин, а саме: не звільнення підприємцем приміщення та не розірвання договору. Оскільки матеріалами справи підтверджується факт розірвання відповідачем в односторонньому порядку договору № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав вважати, що строк дії правочину, згідно п. 2.7 договору, продовжено.

Доводи апеляційної скарги щодо фактичного користування відповідачем об`єктом оренди не доведено належними доказами. ОСОБА_1 стверджує, що з моменту розірвання договору знаходилась на лікуванні і вивезла товар відразу після подання заяви про розірвання договору і не займалась підприємницькою діяльністю. Наведене заперечено позивачем, але не спростовано належними чи допустимими доказами. Опечатування приміщення без огляду, не є достатнім доказом в підтвердження факту перебування в даному приміщенні товару, належного відповідачу. Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що законодавець передбачив можливість настання відповідальності орендаря за несвоєчасне повернення об`єкта оренди у вигляді сплати неустойки в порядку ч.2 ст.785 ЦК України, або збитків в розмірі орендної плати за час фактичного користування майном, однак, вказані вимога в суді першої інстанції не заявлялась, а відтак, з огляду на приписи ч. 5 ст. 269 ГПК України, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави виходу за межі позовних вимог.

Посилання апелянта на заяву відповідача від 10.10.2018 про повернення речей не підтверджує обставин пролонгації договору, а може свідчити лише про знаходження на торгівельній площі майна відповідача і не вказує на наявність безумовних підстав для нарахування плати за користування площею згідно п. 2.7 Договору. При цьому, матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від раніше поданої нею заяви про розірвання договору.

Доводи апелянта щодо заяви від 28.09.2018 про зменшення торгівельної площі не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки не нівелюють визначеного сторонами за взаємною згодою саме таких умови договору (п. 2.7 договору), що прямо не заборонено чинним законодавством і є реалізацією вільного волевиявлення сторін під час визначення умов договору.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Частинами 1 та 4 статті 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору

Згідно з ч. ч. 2 та 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Беручи до уваги те, що договір № 2ТТ/140/2017 від 01.10.2017 розірваний в односторонньому порядку починаючи з 13.07.2018, судова колегія вважає вірним висновок місцевого господарського суду про правомірність нарахування плати за користування торгівельною площею лише в період дії правочину та, відповідно, часткове задоволення позову про стягнення основної заборгованості в сумі 9 753,14 грн.

Місцевим господарським судом на підставі матеріалів справи вірно встановлено, а відповідачем ні в суді першої інстанції, а не під час апеляційного перегляду даної справи, належними і допустимим доказами не спростовано того, що у встановлений договором строк оплата платежів за користування торгівельним площами не здійснювалась, а відтак, відповідач є таким, що порушив договірні зобов`язання з внесення цих платежів.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що за порушення підприємцем строків оплати, передбачених п. 2.3, 2.5 даного договору, підприємець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. У разі прострочки оплати більше, ніж на 5 (п`ять днів) підприємець додатково сплачує штраф у розмірі 5 000,00 грн.

Здійснивши перевірку проведеного судом першої інстанції розрахунку неустойки, судова колегія встановила відповідність його матеріалам справи, а тому вважає, що позовні вимоги про стягнення пені в сумі 3 144,69 грн та штрафу в сумі 5000,00 грн правомірно були задоволені судом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи суму заборгованості відповідача та проведених ним часткових проплат, за оцінкою колегії суддів місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову про стягнення 416,11 грн інфляційних та 301,38 грн трьох відсотків річних.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо невірно з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі № 910/4375/19 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (позивача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 253-254, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Житній ринок" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/4375/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2019 у справі №910/4375/19 залишити без змін.

3. Справу №910/4375/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Сторони мають право оскаржити постанову до Верховного Суду в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська

Повний текст постанови складено 25.11.2019