ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"20" листопада 2019 р. Cправа № 902/726/19

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Кузьменко В.В.,

За участю представників
позивача не з`явився;
відповідача Каправий А.М., довіреність № 1563 від 19.11.2019 (присутній до виходу суду з нарадчої кімнати).
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи
за позовом: Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (війскова частина НОМЕР_1 ) (вул. Культури, 5, м. Харків, 61058)

до: Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 1741,76 грн. понесених витрат на лікування

В С Т А Н О В И В :

Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (війскова частина НОМЕР_1 ) звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом до Військової частини НОМЕР_2 про стягнення 1 741,76 грн. понесених витрат на лікування.

Ухвалою від 03.09.2019 відкрито провадження у справі № 902/726/19 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 26.09.2019.

16.09.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній проти задоволення позову заперечив з підстав у ньому викладених.

Ухвалою від 26.09.2019 відкладено підготовче засідання на 16.10.2019 з підстав викладених у відповідній ухвалі.

09.10.2019 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній спростовує твердження відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою від 16.10.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 07.11.2019, з підстав викладених у відповідній ухвалі.

Ухвалою від 07.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу №902/726/19 для судового розгляду по суті на 20 листопада 2019 р.

На визначену дату судом 20.11.2019 представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що стверджується наявними в матеріалах справи доказами, при цьому судом взято до уваги клопотання останнього про розгляд справи за наявними документами за відсутності уповноваженого представника. Крім того в даному клопотанні позивач зазначив, що позов підтримує в повному обсязі.

В судове засідання з`явився представник відповідача, який проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Частиною першою ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 20.11.2019, в зв`язку з неявкою представників сторін на проголошення вступної та резолютивної частини рішення, суд долучив до матеріалів справи вступну та резолютивну частину рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
В якості заявлених позовних вимог позивач вказує, що за результатами внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності у Військово - медичному клінічному центрі Північного регіону (м. Харків) за період з 01.01.2015 р. по 01.11.2016 р. від 03.12.2016 р. № 234/1/31/18 було виявлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств на загальну суму 384108,20 грн. Витрати на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань відшкодовуються цим закладам центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, в яких проходять службу зазначені військовослужбовці, за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання цих військових формувань.

Протягом 2015 -2016 років, під час проведення Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей у Військово - медичному клінічному центрі Північного регіону (м. Харків) було надано медичну допомогу 2 військовослужбовцям відповідача, а саме: солдату ОСОБА_1 на суму 465,75 грн; молодшому сержанту ОСОБА_2 на суму 1276,01 грн. Всього на загальну суму 1741,76 грн.

Позивачем в позові зазначено, що розрахунок сум які стягуються з відповідача складається з вартості наданих медичних послуг військовослужбовцям відповідача у 2015-2016 роках у розмірі 1741,76 грн. Вартість лікування кожного військовослужбовця відповідача, яка зазначена у розрахунках за 2015,2016 роки обрахована та зазначена в медичних картках, які надано до суду та відповідачеві.

На виконання вимог Постанови КМУ 18.10.1999 року №1923 Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями, після проведення аудиту, позивачем було направлено відповідачу рахунки - фактури від 27.01.2017 р. №5 та №6 щодо оплати наданих медичних послуг на суму 1741,76 грн. Позивачем на адресу відповідача було направлено лист з проханням здійснити оплату наданих медичних послуг військовослужбовцям відповідача (лист від 11.03.2019 року №569).

Натомість відповідачем не було здійснено відповідних дій на оплату наданих медичних послуг, що і стало підставою звернення з позовом суду.

Відповідач проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, де зокрема зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам Закону, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому, на думку відповідача, не можуть бути задоволені судом з наступних підстав. Постановою Кабінету Міністрів України 1923 від 18.10.1999 р. затверджено Порядок надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями далі - "Порядок". Означений порядок визначає механізм надання лікувально-профілактичної допомоги, проведення санаторно-курортного лікування, військово-лікарської, лікарсько-льотної, судово-медичної, судово-психіатричної експертиз, патолого-анатомічних досліджень, забезпечення лікарськими і протезними засобами осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців, які проходять строкову військову службу та військову службу за контрактом, Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, СБУ.

Відповідач вказує, що за твердженням позивача протягом 2015-2016 років, під час проведення Антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей позивач надав медичну допомогу 2 військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на суму 1741,76 грн.

Однак до позовної заяви не додано направлення уповноваженої посадової особи з медичним висновком про необхідні види і обсяги надання медичної допомоги військовослужбовцям частини, а також не надано доказів (відомостей) про те, що зазначені в медичних картках особи є військовослужбовцями військової частини НОМЕР_2 .

В якості доказів, що підтверджують надання військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 медичної допомоги, позивач долучив лише копії медичних карток стаціонарного хворого № 9313 та №7059 розрахунки витрат на лікування, які не містять доказів та висновків про необхідні види і обсяги медичної допомоги.

Згідно Порядку основною підставою надання медичної допомоги є засвідчене відповідною печаткою направлення посадової особи.

В поданих позивачем доказах містяться розбіжності в кількості днів перебування військовослужбовців на лікуванні, а тому відповідачем ставляться під сумнів усі розрахунки витрат на лікування хворих наданих позивачем, як такі що не відповідають дійсності.

Таким чином, позивачем долучені копії документів до позовної заяви не відповідають вимогам Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями.

Обґрунтовуючи підстави позовної заяви позивач посилається на результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту від 03.12.2016 року №234/1/31/18 згідно якого встановлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств.

Однак стаття 7 Закону України Про аудиторську діяльність визначає, що аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Вказаний Закон визначає правові засади здійснення аудиторської діяльності в Україні і спрямований на створення системи незалежного фінансового контролю з метою захисту інтересів користувачів фінансової та іншої економічної інформації.

Оскільки предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують наявність у позивача доказів надання медичних послуг на суму 1741,76 грн, у відповідача обов`язку оплатити надані послуги, таким чином вказані обставини додатково підтверджують, що аудиторський звіт № 234/1/31/18 від 03.12.2016 р. не підтверджує факт надання медичних послуг військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 НГ України та ніяким чином не стосується предмету даного спору.

Позивачем подано до суду свою процесуальну позицію стосовно відзиву на позовну заяву, а саме останній зазначив, що відповідач не заперечує факт лікування (отримання медичної допомоги) своїми військовослужбовцями у позивача. Відповідач посилається на те, що позивачем не направлялися рахунки на адресу відповідача про отримання медичних послуг військовослужбовцями, але дане положення спростовується тим, що дійсно рахунки, як зазначено у Постанові КМУ №1923 від 18.10.1999 року Про затвердження Порядку надання медичної допомоги у військово - медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями протягом п`яти днів не направлялися відповідачеві, а були направлені лише після проведення фінансового аудиту у позивача. Наразі з початком військових дій на Сході країни питання оплати медичних послуг наданих військовослужбовцям інших військових формувань взагалі не ставилися.

Після проведення внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності у Військово - медичному клінічному центрі Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) (м. Харків) за період з 01.01.2015 р. по 01.11.2016 р. від 03.12.2016 р. №234/1/31/18 було виявлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств на загальну суму 384 108,20 грн. Питання оплати наданої медичної допомоги протягом 2014 р. взагалі не ставився та не перевірявся. Позивачем, з метою стягнення грошових коштів за лікування військовослужбовців інших військових формувань, було направлено лист на ім`я Командувача Національною гвардією України від 26.12.2016 р. №2932 з проханням вирішити питання оплати наданих медичних послуг військовослужбовцям НГ України. У відповіді від 27.01.2017 р. №27/32-614 повідомлялося про те, що направлення на лікування не надавалося і також зазначено про необхідність звернення безпосередньо до частин де проходили військову службу військовослужбовці які отримували медичну допомогу. Позивачем було направлено на адресу відповідача рахунки на оплату медичних послуг №5,6 від 27.01.2017 р., при цьому жодним нормативним документом не встановлено порядок направлення рахунків саме заказними листами чи кур`єрами.

Представник відповідача наголошує, що факт надання медичної допомоги військовослужбовцям відповідачем не заперечується, тому вважає, що пропущення строків направлення рахунків на оплату медичних послуг які надані військовослужбовцям відповідача, які передбачені положенням ПКМУ від 18.10.1999 року №1923, не є підставою у відмові задоволення позовних вимог.

Стосовно пропуску строку звернення до суду, представник позивача вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущений, позивач звертався до Господарського суду м. Києва (відповідач - Головне управління НГ України) із позовними заявами щодо стягнення грошових коштів (позовна заява від 22.06.2018 р. справа № 910/8478/18; від 11.10.2018 року справа №910/14293), але справу було залишено без розгляду.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч.2 ст.74 ГПК України).

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано належних доказів надіслання на адресу відповідача рахунків по сплаті послуг медичної допомоги військовослужбовця у визначені пунктом 5 Порядку строки.

У позовній заяві позивач зазначив, що Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) є бюджетною установою, повністю фінансується за рахунок Державного бюджету України.

Північно-Східним територіальним управлінням внутрішнього аудиту 03.12.2016 р. проведено перевірку внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності позивача. За результатами проведеної перевірки складено аудиторський звіт № 234/1/31/18 про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 р. по 01.11.2016 р. та встановлено недоотримання фінансових ресурсів, внаслідок безпідставного надання послуг військовослужбовцям інших міністерств та відомств.

Відповідно до статті 7 Закону України Про аудиторську діяльність аудиторський висновок - документ, що складений відповідно до стандартів аудиту та передбачає надання впевненості користувачам щодо відповідності фінансової звітності або іншої інформації концептуальним основам, які використовувалися при її складанні. Вказаний Закон визначає правові засади здійснення аудиторської діяльності в Україні і спрямований на створення системи незалежного фінансового контролю з метою захисту інтересів користувачів фінансової та іншої економічної інформації.

Предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують наявність у позивача доказів надання медичних послуг на суму 1741,76 грн, у відповідача - обов`язку оплатити надані послуги.

Суд зауважує, що поданий аудиторський звіт відображає результати недоотримання позивачем фінансових ресурсів, та не стосується предмету даного спору, тому не приймається судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, у порушення вимог Порядку, своєчасно не надіслав вказані рахунки відповідачу.

11.03.2019 р. позивач надіслав на адресу відповідача запит за № 569 про стягнення фактично понесених витрат на лікування, у додатку до якого долучив лише відомість витрат за перебування на лікуванні військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , які знаходились у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону (військовій частині A-3306) на лікуванні протягом 2015 та 2016 років. Із копії запиту вбачається, що позивач просив відповідача оплатити рахунки за надані медичні послуги, згідно із відомостей на суму 1741,76 грн. У зазначених відомостях не вказано, на які саме рахунки ВЧ НОМЕР_1 повинні бути здійснені перерахування коштів за надані послуги, та самі рахунки при надсиланні вказаного запиту надані не були.

Відповідач листом 21.03.2019 №50/28/30-412 надав відповідь на запит за № 569 від 11.03.2019, в якому зазначив що в п. 7 порядку прямо встановлено, що відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у ВМЗ інших формувань здійснюється у 10 денний термін з дня надходження рахунку від ВМЗ в яких надавалась допомога. Пункт 6 Порядку передбачає, що рахунки на оплату медичної допомоги надсилаються протягом 5 днів після її надання.

Таким чином, позивачем не доведено виконання вимог пунктів 6 та 7 Порядку, який передбачає порядок відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям, та не надано доказів, які б стверджували направлення рахунків до військової частини про оплату за лікування військовослужбовців в визначені Порядком терміни.

Крім того, в матеріалах справи відсутні та суду не надано направлення уповноваженої посадової особи з медичним висновком про необхідні види і обсяги надання медичної допомоги, як цього вимагає п.5 Порядку.

Враховуючи викладене, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 5, 7, 8, 10, 11, 13-15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76- 79, 86, 91, 104, 123, 129, 185, 191, 232, 233, 236-238, 240-242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В :

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Примірник повного судового рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Повне рішення складено 21 листопада 2019 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:
1 - до справи
2 - позивачу (вул. Культури, 5, м. Харків, 61058)
3 - відповідачу (вул. І. Мазепи, буд. 46, м. Калинівка, Калинівський район, Вінницька обл., 22400)