ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2019 р. Справа№ 925/471/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Тищенко О.В.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Шамов О.А.;

від відповідача - не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу

Фермерського господарства "Калина"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2019 (повний текст рішення складено 10.06.2019)

у справі № 925/471/19 (суддя Дорошенко М.В.)

За позовом Фермерського господарства "Калина"

до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області

про визнання укладеною додаткової угоди про внесення змін до договору, -

ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Фермерське господарство "Калина" звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання укладеною додаткової угоди про внесення змін до договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у позивача виникла необхідність в укладенні запропонованої ним додаткової угоди оскільки Кабінетом міністрів України видано розпорядженням від 31.01.2018 №60-р про передачу земель державної власності в комунальну власність об`єднаних територіальних громад що створює для позивача загрозу припинення права оренди за договором оренди землі від 05.04.2010 року у його нинішній редакції.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.06.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виникнення зазначених позивачем обставин щодо можливої передачі орендованої позивачем за договором від 05.04.2010 року земельної ділянки із державної у комунальну власність Драбівської селищної об`єднаної територіальної громади у спірних правовідносинах не є істотною зміною обставин у розумінні ст. 652 Цивільного кодексу України, оскільки сторони ще на момент укладення договору від 05.04.2010 року дійшли згоди, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої будь-якої особи є підставою для припинення договору не залежно від підстав такого переходу.

Не погодившись з прийнятим рішенням Фермерського господарства "Калина" подало до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2019 року у справі №925/471/19 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права. Зокрема скаржника зазначає, що місцевий господарський суд не врахував обставин за яких укладався договір, а саме те, що станом на 2010 рік не існував постійний порядок речей, згідно якого, всі землі не приватної форми власності за межами населених пунктів належать державі. Про те, що у 2018 році буде запущено процес децентралізація з передачею земель державної власності у комунальну - станом на 2010 рік не було відомо. Відтак, на думку скаржника відбулась зміна обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2019 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Хрипун О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Калина" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2019 у справі №925/471/19 та призначено розгляд справи на 12.09.2019 року.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.09.2019, у зв`язку з відпусткою судді Хрипуна О.О., сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №925/471/19 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Чорногуз М.Г., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 року апеляційну скаргу Фермерського господарства "Калина" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2019 року у справі №925/471/19 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено розгляд справи на 24.10.2019 року.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.10.2019, у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. у засіданні круглого столу 24.10.2019 року, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №925/471/19 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Хрипун О.О., Іоннікова І.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 року апеляційну скаргу Фермерського господарства "Калина" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2019 року у справі №925/471/19 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 20.11.2019 року, у зв`язку з відпусткою судді Іоннікової І.А., сформовано для розгляду справи №925/471/19 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Хрипуна О.О., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2019 року апеляційну скаргу Фермерського господарства "Калина" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2019 року у справі №925/471/19 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі.

В судовому засіданні 24.10.2019 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 квітня 2010 року Драбівська районна державна адміністрація, як орендодавець і фермерське господарство "Калина", як орендар уклали між собою договір оренди землі (далі - договір), згідно з п. 1 якого орендодавець відповідно до розпорядження райдержадміністрації від 02.04.2010 року №75 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Драбівської селищної ради.

Відповідно до п. 2. договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 147,2593 га, в тому числі ріллі - 147,2593 га, інших земель 0,0 га.

Згідно з п. 7 договору договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно з рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.10.2015 року у справі №925/1250/15, яке набрало законної сили 17.11.2015 року, договір від 05.04.2010 року був поновлений ще на п`ять років.

Відповідно до п. 32. договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

Пунктом 33. договору передбачено, що дія договору припиняється у разі:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- придбання орендарем земельної ділянки у власність;

- викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, передбачених законом;

- ліквідації юридичної особи-орендаря;

Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 34. договору дія договору припиняється шляхом його розірвання за:

- взаємною згодою сторін;

- рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Також, відповідно до п. 35. договору розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається у разі невиконання орендарем умов пункту 11 даного договору оренди землі та систематичної несплати орендної плати.

Крім того, сторони в пункті 36. договору погодили, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору".

09 червня 2010 року договір від 05.04.2010 року був зареєстрований у Драбівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09.06.2010 року № 04.10.781.00841.

Відповідно до п. "а" ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України в редакції, чинній до 01.01.2013 року районні державні адміністрації мали повноваження на їх території передавати земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання.

Законом України від 06.09.2012 року №5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01.01.2013 року, ст. 122 Земельного кодексу України була викладена у новій редакції, згідно з п. 4 якої повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб законодавцем були надані центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам, якими на той час були Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи, у тому числі і Головне управління Держземагенства у Черкаській області.

Відповідно до п. 2 та п. 5 ч. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" Державне агентство земельних ресурсів України було реорганізоване шляхом перетворення в Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру. Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру стала правонаступником Державного агентства земельних ресурсів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №5 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру" були:

утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, у тому числі і Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області;

реорганізовані територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру, у тому числі і Головне управління Держземагенства у Черкаській області шляхом його приєднання до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області;

встановлено, що територіальні органи Державного агентства земельних ресурсів, які реорганізуються, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру.

25 квітня 2015 року була проведена державна реєстрація Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Наказом Держгеокадастру України від 26.05.2015 року №84 "Про питання діяльності Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області" погоджена можливість забезпечення здійснення покладених на Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області функцій і повноважень Головного управління Держземагенства у Черкаській області, що припиняється.

В силу вказаних вище законодавчих змін з 01.01.2013 року повноваження районних державних адміністрацій щодо передачі на їх території земельних ділянок із земель державної власності у власність або у користування за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання припинилися і перейшли спочатку до Державного агентства земельних ресурсів України і його територіальних органів, а потім до Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру України і його територіальних органів. На території Черкаської області відповідно з 01.01.2013 року до Головного управління Держземагенства у Черкаській області, а з 26.05.2015 року внаслідок реорганізації останнього до його правонаступника - Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області. Саме це Головне управління з 26.05.2015 року й дотепер є фактичним орендодавцем орендованої позивачем за договором від 05.04.2010 року земельної ділянки.

31 січня 2018 року Кабінет Міністрів України видав розпорядження №60-р "Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад".

Цим розпорядженням Кабінет Міністрів України зобов`язав Державну службу з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 1 лютого 2018 року забезпечити:

формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно із статтею 117 Земельного кодексу України;

передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, включених до переліку земельних ділянок державної власності, права на які виставлені на земельні торги, в комунальну власність об`єднаних територіальних громад після оприлюднення результатів земельних торгів та укладення договорів оренди таких земельних ділянок;

здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

В подальшому, Драбівська селищна рада, в адміністративних межах якої знаходиться орендована позивачем за договором від 05.04.2010 року земельна ділянка, рішенням від 22.11.2018 року №35-1/VІІ "Про добровільне об`єднання територіальних громад" і Левченківська сільська рада рішенням від 22.11.2018 року №35-2/7 "Про добровільне об`єднання територіальних громад" вирішили добровільно об`єднати Драбівську селищну територіальну громаду і Левченківську сільську територіальну громаду в Драбівську селищну об`єднану територіальну громаду. (а.с. 28).

Позивач в свою чергу, надіслав відповідачу пропозицію від 27.02.2019 року в якій запропонував ГУ Держгеокадастру у Черкаській області внести зміни до п. 36 договору від 05.04.2010, виклавши його у такій редакції:

"Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору". (а.с. 20).

Відповідач листом №1036/0/95-19 від 22.03.2019 року запропонував позивачу внести інші зміни до вказаного договору задля приведення його у відповідність із вимогами чинного законодавства в частині нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розміру орендної плати. (а.с. 21-22).

Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що на думку позивача ігнорування відповідачем пропозиції щодо внесення змін у п. 36. договору є протиправним, зазначений пункт має бути змінений, оскільки у діючій його редакції існує реальна загроза припинення договору поза волею орендаря за одностороннім рішенням нового власника.

Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до частин 2 та 3 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси, які порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правовідношення.

Колегія суддів зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Тобто, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто самостійно визначити, яке його право, на його суб`єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Вирішуючи спір, суд має з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Колегія суддів звертає увагу, що спеціальним законом, що регулює відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки є Закону України "Про оренду землі", ч. 4 ст. 32 якого в редакції, чинній на день укладення договору від 05.04.2010 року, передбачала, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Частина 4 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" (в чинній редакції), має таку редакцію: перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про оренду землі" зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Пункт 40 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 №220 з урахуванням внесених до неї у подальшому змін і доповнень, передбачає можливість вибору сторонами договору між його альтернативними умовами: чи є, чи не є перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи підставою для припинення договору.

З врахуванням вищевикладеного, місцевий господарський суд правомірно зазначив, що частина 4 ст. 32 Закону України "Про оренду землі", встановлюючи загальне правило про те, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або припинення договору, надає сторонам право передбачити у договорі інше.

Разом з тим, як вбачається з пункту 36 укладеного між сторонами договору оренди землі встановлено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Тобто, колегія суддів зазначає, що сторони, укладаючи договір, відступили від положень Закону України «Про оренду землі», зазначивши в договорі, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору, то в даному випадку мають застосовуватися норми цивільного законодавства, що регулюють договірні відносини.

Так, колегія суддів зазначає, що хоча й Закон України «Про оренду землі» є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами, однак положення укладеного між сторонами договору оренди землі не мають пріоритету над нормами цивільного законодавства і мають відповідати їм, отже, спір між сторонами має вирішуватися з врахуванням положень загальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Однією із встановлених ст. 3 Цивільного кодексу України загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ч. 1, ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 2, ст. 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Також, відповідно до ч. 3, ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частина 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, нормами Цивільного кодексу встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору та уклавши договір, який не суперечить чинному законодавству зобов`язані виконувати взяті на себе зобов`язання таким договором. З наведеного вбачається, що процес зміни власників орендованих позивачем земель, жодним чином не порушує право останнього, оскільки сторонами при укладанні договору було передбачено таке застереження, а посилання позивача не те, що він не міг передбачити таких наслідків під час укладання договору не доводять порушеного його права.

При цьому, позивач в позовній заяві посилається на істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Відповідно до частини 1 статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінились настільки, що, якби сторони могли це перебачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах.

Крім того, позивач вказує на те, що пункт 36 договору в існуючій редакції несе загрозу припинення договору поза волею орендаря за одностороннім рішенням нового власника.

Втім такі твердження позивача не приймаються колегією суддів оскільки пункт 36 договору в діючий редакції не встановлює таких повноважень новому власнику земельної ділянки, як одностороннє розірвання договору.

При цьому, колегія судів звертає увагу, що нормами чинного законодавства не допускається одностороннє розірвання правочину, а також умовами договору, а саме п. 34 передбачено, що розірвання договору здійснюється за взаємною згодою сторін, або за рішенням суду.

Також, умовами договору передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається у разі невиконання орендарем умов пункту 11 даного договору оренди землі та систематичної несплати орендної плати, відтак, в разі виконування належним чином умов договору оренди землі позивачем, відповідач позбавлений права розірвати договір в односторонньому порядку.

З огляду на вище викладене, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено порушення його прав, оскільки виникнення обставин щодо можливої передачі орендованої позивачем за договором від 05.04.2010 року земельної ділянки із державної у комунальну власність у спірних правовідносинах не є істотною зміною обставин у розумінні ст. 652 Цивільного кодексу України, оскільки сторони ще на момент укладення договору від 05.04.2010 року дійшли згоди, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої будь-якої особи є підставою для припинення договору не залежно від підстав такого переходу.

Враховуючи наведені вище вимоги чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Калина" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2019 року у справі №925/471/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 04.06.2019 року у справі № 925/471/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Черкаської області матеріали справи №925/471/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 21.11.2019 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді О.О. Хрипун

О.В. Тищенко