ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 910/21466/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О. О. Мамалуй - головуючий, О. М. Баранець, В. І. Студенець

за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Чернігівгаз"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2019

у складі колегії суддів: С. І. Буравльов- головуючий, Г. А. Кравчук, С. А. Пашкіна

та на рішення господарського суду міста Києва від 16.05.2019

суддя: Т. М. Ващенко

за позовом публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз"

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі філії "Центр метрології та газорозподільних систем "

про визнання договору укладеним

за участю представників учасників:

позивача: Богдан С.В.

відповідача: Карачун Н.М.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" (далі - АТ "Чернігівгаз", позивач) звернулося з позовом до акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі філії "Центр метрології та газорозподільних систем" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", відповідач) про визнання укладеним договору на експлуатацію складових газорозподільної системи з додатками № 1, № 2 до договору на умовах (у редакції), визначених позивачем.

Позов мотивовано тим, що сторони зобов`язані відповідно до частини 2 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС) врегулювати договірні відносини щодо використання газорозподільних мереж, що належать відповідачеві. Єдиним можливим способом подальшого використання газопроводу, що належить відповідачеві, є укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи за формою, передбаченою додатком № 3 Кодексу ГРС. Однак, між сторонами не було досягнуто згоди щодо укладення такого договору.

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.05.2019 у справі № 910/21466/17, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2019, у задоволенні позову публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що договір на експлуатацію складових газорозподільної системи, визнання укладеним якого є предметом спору у даній справі, не базується на державному замовленні, не є обов`язковим для укладання в силу прямої норми закону, сторони не узгоджували жодних попередніх домовленостей щодо укладення вказаного договору, істотні умови договору залишилася непогодженими сторонами, тому відсутні правові підстави для задоволення зазначених вище позовних вимог.

Зазначений у додатку № 3 до Кодексу ГРС договір на експлуатацію складових газорозподільної системи не визначений як типовий або примірний. Тому сторони при укладенні такого договору можуть відступити від дотримання його форми та визначити умови такого договору за взаємною згодою і узгодження всіх його істотних умов.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Скарга мотивована тим, що пунктом 2 глави 1 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем встановлено вичерпний перелік варіантів взаємовідносин між власником газової мережі та оператором газорозподільної мережі. Також, указаним актом прямо передбачено обов`язок власника газової мережі та оператора ГРМ укласти один з трьох видів договорів у затверджених даним правовим актом формах.

Також, позивач наголошує на тому, що єдиним варіантом врегулювання взаємовідносин між власником газової мережі - АТ "НАК "Нафтогаз України" та оператором ГРМ - ПАТ "Чернігівгаз" є укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи у формі, затвердженій у додатку 3 Кодексу ГРС.

Позивач також, посилається на правову позицію, викладену в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №925/916/17.

4. Позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відповідач зазначає, що повноваження НКРЕКП щодо затвердження типових договорів на експлуатацію складових газорозподільної системи, на господарське відання складовими газорозподільної системи, на користування складовими газорозподільної системи в Закону України "Про ринок природного газу" не визначені.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" є газорозподільним підприємством на підставі ліцензії, виданої відповідно до Постанови НКРЕКП № 807 від 19.06.2017 та здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу.

АТ "НАК "Нафтогаз України" є власником підземного газопроводу с. Іванівка - с. Шаповалівка - с. Високе - с. В.Доч - с. Носелівка, підземного газопроводу с. Черешеньки вул. Шкільна, підземного газопроводу вводу с. Черешеньки вул. Шкільна, підземного газопроводу вводу с. Черешеньки вул. Набережна, підземного газопроводу с. Черешеньки вул. Набережна, ШГРП с. Шаповалівка, ШГРП с. Високе.

Позивач вважаючи, що сторони повинні відповідно до пункту 2 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГРС врегулювати договірні відносини щодо використання газорозподільних мереж, які належать відповідачеві, шляхом укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи, форма якого визначена додатком № 3 Кодексу ГРС, листом від 01.09.2017 № СЛ-6439-0817 надіслав відповідачеві проект договору на експлуатацію складових газорозподільної системи з метою його укладення, проте відповідачем не підписано запропоновану позивачем редакцію договору.

25 вересня 2017 року листом від № 50/12-1218 відповідач направив на адресу позивача протокол розбіжностей до договору. У листі відповідач вказав, що проект договору позивача не враховує інтереси ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як власника об`єктів газорозподільної системи, на отримання плати за використання його майна, а містить лише обов`язок компанії здійснювати оплату послуг з утримання майна, в той час як витрати на утримання та ремонт майна газорозподільних мереж включаються до відповідного тарифу оператора газорозподільних систем. В протоколі розбіжностей відповідач, зокрема, висловив незгоду щодо пунктів договору, які стосуються назви договору, дати укладення, преамбули договору, предмету договору, вартості послуг та порядку розрахунків, прав та обов`язків сторін договору, відповідальності сторін, строку дії договору.

Оскільки відповідач відмовився укладати договір на експлуатацію складових газорозподільної системи у редакції, запропонованій позивачем, останній звернувся з відповідним позовом до суду.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків .

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частинами 2 - 8 ст. 181 ГК України передбачено, що проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Згідно з ч.ч. 1 - 4, 7 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Положення ст. ст. 317, 319, 321 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок про те, що власникові належать права володіння, користування та управління майном, якими він користується на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Разом з тим, обмеження прав власника у свободі користування належним йому майном повинно здійснюватися з дотриманням прав особи на "мирне володіння майном" відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про трубопровідний транспорт" систему трубопровідного транспорту становлять як магістральні трубопроводи, так промисловий трубопровідний транспорт.

Частинами 4 та 5 ст. 9 цього Закону визначено імперативну вимогу про те, що взаємовідносини суб`єктів, яким передано в управління об`єкти трубопровідного транспорту, що проходять в одному технічному коридорі або перетинаються, здійснюються на основі договорів; підприємства, установи та організації, що експлуатують трубопроводи, які підпорядковані різним відомствам, але розташовані в одному технічному коридорі, повинні узгодити умови їх експлуатації. Отже, законодавцем передбачено вимогу щодо обов`язковості укладення договору при будь-яких різновидах експлуатації об`єктів трубопровідного транспорту.

Закон України "Про ринок природного газу" визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатності цього ринку до інтеграції з ринками природного газу держав-сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 вказаного Закону оператор газорозподільної системи відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання у належному стані та розвиток (включаючи нове будівництво та реконструкцію) газорозподільної системи, якою він користується на законних підставах.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про ринок природного газу" регулятор затверджує кодекс газорозподільних систем за результатами консультацій із суб`єктами ринку природного газу. Кодекс газорозподільних систем повинен містити такі положення: основні правила технічної експлуатації газорозподільних систем, планування, оперативно-технологічного управління та розвитку газорозподільних систем та механізми нагляду за їх додержанням; умови, у тому числі комерційні та технічні, доступу до газорозподільних систем, включаючи комерційні та технічні умови приєднання нових об`єктів замовника до газорозподільної системи; правила обліку природного газу (у тому числі приладового); правила поведінки на випадок збоїв у роботі газорозподільних систем; порядок обміну інформацією з іншими суб`єктами ринку природного газу; інші питання щодо експлуатації газорозподільних систем.

Статтею 1, ч. 2 ст. 3, ст. 17 Закону України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" передбачено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - регулятор), є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, метою діяльності якого є державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом; 2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг. Регулятор розробляє та затверджує нормативно-правові акти, зокрема: ліцензійні умови провадження господарської діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; кодекси систем передачі та розподілу електричної енергії, газотранспортної та газорозподільних систем, кодекси газосховищ та установки LNG, підготовлені операторами, та ініціює внесення змін до них.

Таким чином Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг є уповноваженим державою органом, який здійснює визначення ліцензійних умов провадження господарської діяльності в сфері надання послуг з розподілу природного газу та наділена компетенцією прийняття нормативно-правових актів (кодексів газорозподільних систем), які є обов`язковими для виконання учасниками ринку природного газу, діяльність яких ліцензується зазначеним державним органом.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, постановою №2494 від 30.09.2015 затвердила Кодекс газорозподільних систем (Кодекс ГРС).

Пунктами 1, 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу газорозподільних системи передбачено, що експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно оператори ГРМ. Власники газової мережі, яка згідно з розділом II цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є операторами ГРМ, та оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Договори експлуатації, господарського відання та користування укладаються за формами, визначеними у додатках 3 - 5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

Таким чином Кодексом газорозподільних системи передбачено перелік видів договорів, які є обов`язкові для укладення між власником газорозподільної системи та оператором газорозподільної системи.

Крім того, є обов`язковим дотримання форми таких договорів, яка визначена у додатках 3 - 5 цього Кодексу (крім газових мереж, що є державним майном).

З огляду на вищевказане, сторони у даній справі зобов`язані укласти один із договорів, що передбачений п. 2 розд. ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС, як такий, що вимагається законом.

Частинами 6 - 8 ст. 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" передбачено, що приватизація державних підприємств, дочірніх підприємств Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", а також підприємств, установ, організацій, утворених внаслідок їх реорганізації, забороняється.

Відчуження основних фондів, що є об`єктами державної власності, акцій та часток у статутному капіталі державних підприємств, що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, а також підприємств, установ, організацій, утворених внаслідок їх реорганізації, передача їх з балансу на баланс, у концесію, оренду, лізинг, заставу, управління, до статутного фонду інших юридичних осіб, вчинення інших правочинів, що можуть призвести до відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі цих підприємств, а також основних фондів, що є об`єктами державної власності, та акцій Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", дочірніх та заснованих нею підприємств, забороняється, крім випадків, коли результатом таких дій є: передача основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі таких підприємств виключно бюджетній установі, державному підприємству або акціонерному товариству, 100 відсотків акцій якого перебуває в державній власності України; створення державних підприємств або акціонерних товариств, 100 відсотків акцій та часток у статутному капіталі яких перебуває в державній власності України.

Дія ч. 6 цієї статті не поширюється на передачу майна, що перебуває в державній власності та використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах на підставі права господарського відання без права відчуження для здійснення функцій оператора Єдиної газотранспортної системи України. Зазначена передача майна здійснюється виключно з метою та на виконання зобов`язань, взятих Україною відповідно до Закону України "Про ратифікацію Протоколу про приєднання України до Договору про заснування Енергетичного Співтовариства", на підставі договору і на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, з урахуванням принципів додержання економічної безпеки держави. Для здійснення функцій оператора підземного сховища газу на умовах, встановлених цією статтею, можуть передаватися лише підземні сховища газу (одне або декілька).

З огляду на зазначене, варіантом обов`язкового укладення договору між ПАТ "НАК "Нафтогаз України", як власником газопроводів, що є предметом спору в даній справі, та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Черкасигаз", як оператором газорозподільних систем, відповідно до переліку, визначеного п. 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС є договір експлуатації газорозподільної системи.

У даній справі заявлена позовна вимога про укладення договору, який є обов`язковим до укладення в силу спеціальних нормативних вимог (ст. 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт" та п. 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС).

Позивачем обрано договір про експлуатацію належних відповідачеві складових газорозподільної системи, який узгоджується з переліком, передбаченим п. 2 розд. ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" та додатком 3 Кодексу ГРС. Такий договір є обов`язковим для врегулювання його відносин з відповідачем, як власником ГРС, позивачем підготовлено та підписано проект договору та надіслано відповідачу, як пропозицію щодо його укладення.

Відповідач не погодився з рядом умов договору та надіслав позивачеві протокол розбіжностей для підписання. Оскільки позивач не погодився в цілому із зазначеними відповідачем розбіжностями, а відповідач не погодився підписати протокол узгодження розбіжностей, позивач звернувся до суду з вимогою про укладення такого договору в судовому порядку.

Таким чином між сторонами наявний спір про укладення договору на експлуатацію складових газорозподільної системи на певних умовах.

Враховуючи, що позивач ініціював саме укладення договору експлуатації складових газорозподільної системи, а відповідач надіслав протокол розбіжностей до цього договору, не здійснивши іншої пропозиції щодо укладення іншого договору, Верховний Суд вважає, що укладення такого договору між сторонами є обов`язковим та у випадку недосягнення згоди щодо його істотних умов слід розглянути спір в судовому порядку.

Судами попередніх інстанцій відмовлено позивачеві в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що договір на експлуатацію складових газорозподільної мережі не базується на державному замовленні, не є обов`язковим для укладання в силу прямої норми закону.

Верховний Суд вважає такі висновки прийнятими з неправильним застосуванням пункту 2 розділу ІІІ "Основні правила технічної експлуатації газорозподільної системи" Кодексу ГРС та частин 4 - 5 ст. 9 Закону України "Про трубопровідний транспорт", що є підставою для скасування судових рішень.

Оскільки конкретні умови договору експлуатації та протоколу розбіжностей між сторонами судами взагалі не аналізувалися та не оцінювалися, а Верховний Суд з огляду на повноваження суду касаційної інстанції при перегляді судових рішень в касаційному порядку відповідно до ст. 300 ГПК України, позбавлений можливості з`ясувати вказані вище обставини, що перешкоджає ухвалити нове рішення, справу слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Отже, для повного та об`єктивного розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, надати оцінку спірним правовідносинам у контексті наведених положень законодавства, проаналізувати договір та розбіжності до нього на предмет дотримання форми договору згідно з додатком №3 до Кодексу ГРС, розглянути всі розбіжності спірного договору, які передбачені у протоколі розбіжностей, та дати їм власну оцінку на предмет відповідності приписам законодавства, і в залежності від встановленого та відповідно з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.

8. Судові витрати

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню підлягає частково, а справа направляється на нових розгляд, згідно зі ст. 129 ГПК України, розподіл судових витрат зі справи, має здійснити суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Чернігівгаз" задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 16.05.019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2019 у справі № 910/21466/17 скасувати.

Справу № 910/21466/17 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Суддя О. М. Баранець

В. І. Студенець