ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1422/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, проспект Шевченка,29)

Секретар судового засідання: Соловйова Д.В.;

За участю представникыв сторін:

від Одеської митниці ДФС - Чакір В.О., довіреність № 2197/11/15-70-10, від 23.10.19;

від ДП "АМПУ"- Гольчановський Г.С., посвідчення адвоката №1808, від 28.01.19;

від Одеської філії ДП "АМПУ" не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Одеської митниці ДФС

на рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2019

у справі №916/1422/18

за позовом Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі відокремленого підрозділу Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України

до Одеської митниці ДФС

про зобов`язання укласти договір,

(суддя місцевого господарського суду: Д`яченко Т.Г., дата та місце прийняття рішення: 12.08.2019, Господарський суд Одеської області, м.Одеса, проспект Шевченка, 29)

В червні 2018 року Державне підприємство „Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту) (далі ДП «Адміністрація морських портів») звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Одеської митниці ДФС про зобов`язання укласти договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію в наведеній позивачем редакції.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на наявність у відповідача, як орендаря, обов`язку укласти договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію з позивачем, який є балансоутримувачем нерухомого майна, орендованого відповідачем за договором оренди нерухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008, який укладено між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Одеською митницею ДФС.

Рішенням господарського суду Одеської області від 04.10.2018, яке постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 залишено без змін, у задоволенні позову ДП „Адміністрація морських портів України до Одеської митниці ДФС про зобов`язання укласти договір відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 02.04.2019 касаційну скаргу ДП „Адміністрація морських портів України задоволено частково, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 та рішення Господарського суду Одеської області від 04.10.2018 у справі № 916/1422/18 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 12.08.2019 (суддя Д`яченко Т.Г.) позов ДП „Адміністрація морських портів України задоволено повністю, зобов`язано Одеську митницю ДФС укласти Договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію з ДП „Адміністрація морських портів України в редакції позивача.

Суд першої інстанції зазначив про наявність у Одеської митниці ДФС обов`язку щодо укладення Договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, згідно з п. 5.9 Договору оренди №ДФ-160 нерухомого майна, яке належить до державної власності від 03.12.2008, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що позовні вимоги у даній справі є обґрунтованими, підтверджені відповідними доказами і підлягають задоволенню судом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Одеська митниця ДФС звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права. Крім того, висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи.

На думку заявника апеляційної скарги, Господарський суд Одеської області не звернув уваги на те, що Одеська митниця ДФС заперечує проти застосування умов договору до відносин, які виникли до його укладення; Одеська митниця ДФС та ДП «Адміністрація морських портів України» не встановлювали за взаємною згодою того, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Одеська митниця ДФС також в апеляційній скарзі зазначила, що договір про відшкодування витрат за спожиту електроенергію не відповідає умовам примірних чи типових договорів, які є додатками до Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312, в ньому відсутні істотні умови, передбачені пунктом 3.2.6 вказаних Правил.

Апелянт вважає, що місцевим господарським судом не враховано того, що з метою договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України та Південною митницею не було укладено договір про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю, а тому наведений позивачем в позові договір про відшкодування експлуатаційних витрат не може вважатися основним договором, а договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008 попереднім договором.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 відкрито апеляційне провадження по справі №916/1422/18 за апеляційною скаргою Одеської митниці ДФС на рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2019.

09.10.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ДП „Адміністрація морських портів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Позивач вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду таким, що прийнято з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.10.2019 апеляційну скаргу Одеської митниці ДФС на рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2019 по даній справі призначено до розгляду на 11.11.2019.

В судовому засіданні представники ДП "АМПУ" та Одеської митниці ДФС підтримали доводи та вимоги, викладені ними письмово. Представник Одеської філії ДП "АМПУ" в судове засіданні не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.12.2008 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Південною митницею (орендар) було укладено Договір оренди №ДФ-160 нерухомого майна, що належить до державної власності

За умовами вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення, загальною площею 1239,4 кв.м, територіально розташовані в будинку морського вокзалу (інв.№073000), що перебуває на балансі ДП "Одеський морський торговельний порт", за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 6 (пункт 1.1. Договору).

Згідно з п. 1.2 Договору, майно передається в оренду з метою: для службового використання.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна.

За умовами п. 5.9 договору орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Відповідно до п. 10.1 Договору, останній укладено строком на 2 роки 11 місяців.

Згідно з п. 10.2. Договору зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх надходження до розгляду іншою стороною, можуть укладатися у вигляді договору про внесення змін, або у вигляді листів.

Пунктом 10.4 Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця та у разі належного виконання орендарем умов цього договору, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором та чинним законодавством за умови відсутності заперечень органу уповноваженому управляти об`єктом оренди, наданих орендодавцю у встановлений законодавством термін.

03.12.2008 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Південною митницею (орендар) підписано Акт приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт до Договору оренди від 03.12.2008, укладеного з Південною митницею.

Відповідно до Закону України „Про морські порти України, що набрав чинності 13.06.2013р., розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 №133-р та наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 №163 Державні підприємства морського транспорту були реорганізовані шляхом виділу стратегічних об`єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та зобов`язань щодо них, відповідно до розподільчих балансів.

Отже, Державне підприємство „Адміністрація морських портів України, яке є позивачем, було утворено на виконання вищезазначених нормативно-правових актів внаслідок виділу та стало правонаступником державних підприємств морського транспорту у частині майна, прав та обов`язків відповідно до розподільчих балансів.

У результаті реорганізації Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт стратегічні об`єкти портової інфраструктури, частина іншого майна, прав та обов`язків щодо них були передані до Державного підприємства „Адміністрація морських портів України відповідно до розподільчого балансу, підписаного між зазначеними юридичними особами станом на 13.06.2013.

Відповідно до зазначеного розподільчого балансу та акта приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань, до позивача - ДП „Адміністрація морських портів України (балансоутримувач), як правонаступника, були передані від Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт певні основні засоби, в тому числі нежитлові приміщення будинку морського вокзалу (інв. № 073000), які знаходяться у користуванні відповідача відповідно до Договору оренди № ДФ-160 від 03.12.2008.

Крім того, відповідно до зазначеного акта приймання-передачі до позивача, як правонаступника Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт, були передані всі права та зобов`язання за Договором оренди рухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008, укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та відповідачем по справі.

Згідно наказу ДП „Адміністрація морських портів України №17 від 13.06.2013 Одеську філію ДП „Адміністрація морських портів України наділено відповідним майном, правами та зобов`язаннями, що перешли до неї від Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт, яке було передано адміністрації Одеського морського порту за Актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань № 19 від 13.06.2013, для здійснення відповідних повноважень (діяльності) від імені та в інтересах Адміністрації.

Таким чином, починаючи з 13.06.2013, ДП „Адміністрація морських портів України є правонаступником Державного підприємства „Одеський морський торговельний порт за Договором оренди нерухомого майна № ДФ-160 від 03.12.2008 з відповідними правами, зобов`язаннями та відповідно виступає балансоутримувачем орендованого майна за договором.

27.09.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Одеською митницею ДФС, що є правонаступником Південної митниці (орендар), було укладено Договір про внесення зміни до Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008 (обліковий номер договору № 3), згідно з яким сторонами були внесені відповідні зміни стосовно нерухомого майна, яке є предметом Договору оренди в п. 1.1. Договору, а також щодо реквізитів сторін і балансоутримувача.

Зокрема, згідно з п. 1.1.2 п. 1.1. Договору оренди (в новій редакції), орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме нерухоме майно, яке знаходиться на балансі Державного підприємства Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту), (Балансоутримувач 2): нежитлові приміщення, загальною площею 1438,30 кв.м., територіально розташованих в будинку морського вокзалу (інв. №073000), за адресою: м.Одеса, вул. Приморська, 6.

В п. 5, 7 Договору про внесення зміни сторони погодили, що ці зміни набирають чинності з дня їх підписання сторонами та скріплення печатками. Сторони домовилися, що даний договір про внесення зміни до договору оренди від 03.12.2008 регламентує взаємовідносини між сторонами, що виникли між ними з 13.06.2013 у відповідності до положень ст. 631 Цивыльного кодексу України. На відношення сторін, що не врегульовані цими змінами, розповсюджуються умови договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008.

За таких обставин, судова колегія вважає, що укладений між орендодавцем та відповідачем Договір оренди № ДФ-160 від 03.12.2008 з наступними змінами, внесеними Договором про внесення зміни до нього від 27.09.2016, є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що 13.09.2017 головним інженером Адміністрації Одеського морського порту було направлено начальнику Одеської митниці ДФС лист (вих. № 33А/1962) з проектами договорів згідно з пунктом 5.9 Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № ДФ-160 від 03.12.2008, на відшкодування експлуатаційних витрат (водопостачання, водовідведення та теплопостачання) та відшкодування експлуатаційних витрат за спожиту електричну енергію, з проханням підписати вказані проекти і повернути для подальшого узгодження з боку Одеської філії ДП Адміністрація морських портів України.

16.03.2018 позивачем повторно направлено відповідачу лист за вих. №19-33А/492 із зазначенням, що 13.09.2017 на адресу відповідача вже направлявся рекомендаційний лист щодо укладення договорів про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги та електроенергію, але з огляду на відсутність відповіді на вказаний лист позивач просив повторно погодити зазначені договори.

Неукладення відповідачем договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом про зобов`язання відповідача укласти договір на відшкодування витрат за спожиту електроенергію в наведеній у позові редакції.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 8 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відносини оренди об`єктів портової інфраструктури, що перебувають у державній власності, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про морські порти України».

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 11 Закону України «Про морські порти України» на території морських портів і морських терміналів, через які здійснюється міжнародне сполучення, за рішенням Кабінету Міністрів України відкриваються пункти пропуску через державний кордон України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Межі території пункту пропуску на території морських портів визначаються адміністрацією морських портів України, а на території морських терміналів - власниками морських терміналів за погодженням з органом охорони державного кордону та органом доходів і зборів.

Адміністрація морських портів України або власник морського терміналу на безоплатній основі надає у користування приміщення для організації пункту пропуску через державний кордон України, де здійснюються в установленому законодавством порядку прикордонний, митний контроль і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про морські порти України» адміністрація морських портів України утворюється з метою, зокрема, утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання, у тому числі модернізації, ремонту, реконструкції та будівництва гідротехнічних споруд, інших об`єктів портової інфраструктури, розташованих у межах території та акваторії морського порту. У процесі своєї діяльності адміністрація морських портів України укладає договори щодо модернізації, реконструкції та будівництва об`єктів портової інфраструктури, інші договори, що відповідають цілям її утворення, у тому числі господарські договори з питань забезпечення своєї діяльності.

За п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 22.02.1994 «Про стан виконання рішень Президента України і Уряду з питань додержання вимог прикордонного і митного законодавства» проведення роботи, пов`язаної з обладнанням, утриманням і ремонтом у пунктах пропуску через державний кордон приміщень для виконання зазначених видів контролю та службових приміщень для розміщення відповідних прикордонних підрозділів, митних та інших установ, що здійснюють контроль на державному кордоні (крім облаштування інженерними, технічними засобами для здійснення прикордонного, митного та інших видів контролю) покладається на Міністерство інфраструктури (пункти пропуску для залізничного, морського, річкового, поромного та повітряного сполучення) і на Державну фіскальну службу (пункти пропуску для автомобільного сполучення).

З аналізу Закону України «Про морські порти України» вбачається, що Адміністрація морських портів України входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України та об`єднує українські морські порти та інші інфраструктурні елементи. Одним із завдань адміністрації морських портів України є ефективне використання та управління державним майном, у зв`язку з чим чинне законодавство передбачає обов`язок Адміністрації морських портів України укласти господарські договори з питань забезпечення своєї діяльності, в тому числі але не виключно на послуги з електро-, тепло-, водо-, газопостачання.

Обов`язок у відповідача щодо укладення з балансоутримувачем (адміністрацією) договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг також закріплений і в п. 5.9 договору оренди (який не припинив своєї дії на час виникнення спірних правовідносин у цій справі).

За ст. 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України).

Частинами 2, 3 ст. 181 Господарського кодексу України встановлено, що проект договору може бути запропонований будь-якою із сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Зі змісту зазначеної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону або таке укладення передбачено будь-якою іншою угодою сторін. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору.

Задовольняючи позов та, викладаючи договір про відшкодування експлуатаційних витрат у редакції позивача, суд першої інстанції правомірно послався на наявність у відповідача обов`язку щодо його укладення.

Доводи апелянта стосовно того, що оскільки відповідачем не було укладено з Регіональним відділенням Фонду державного майна України договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна, а відтак договір оренди нерухомого майна від 03.12.2008 не є підставою для укладення довоговору про відшкодування витрат за спожиту електроенергію, судовою колегією не приймаються, з огляду на наступне.

Як вже зазначалося, 27.09.2016 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та Одеською митницею ДФС, що є правонаступником Південної митниці (орендар), було укладено Договір про внесення зміни до Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008 (обліковий номер договору № 3), згідно з яким сторонами були внесені відповідні зміни стосовно нерухомого майна, яке є предметом Договору оренди в п. 1.1. Договору, а також щодо реквізитів сторін і балансоутримувача.

Відтак, з 27.09.2016 договір оренди від 03.12.2008 фактично є таким, що продовжив свою свою дію, а отже і правовідносини сторін у справі, зокрема, і в частині п.5.9 цього договору, щодо обов`язку орендаря здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна та укладення з балансоутримувачем орендованого майна договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Перевіривши умови договору, викладні в редакції позивача, суд апеляційної інстанції вважає їх такими, що відповідають вимогам чинного законодаства.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про укладення договору про відшкодування витрат за спожиту електроенергію витрат є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Судом апеляційної інстанції суду розглянуто та відхилено доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності про відшкодування витрат за споживчу електроенергію умовам типових договорів, а також стосовно відсутності істотних умов в договорі, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України.).

Згідно з ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 180 Господарського кодексу України, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч.5 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України „Про ринок електричної енергії, основні умови діяльності учасників ринку електричної енергії та взаємовідносин між ними визначаються нормативно-правовими актами, що регулюють впровадження цього Закону, зокрема: правилами ринку, які, в тому числі, визначають правила функціонування балансуючого ринку та ринку допоміжних послуг; правилами ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку; кодексом системи передачі, кодексом систем розподілу; кодексом комерційного обліку; правилами роздрібного ринку; іншими нормативно-правовими актами.

Правила роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018, регулюють взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, визначеними цими Правилами.

Відповідно до п. 1.2.1. Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018, на роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку.

Згідно з п. 1.2.7. та п. 3.1.9. Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018р., постачання електричної енергії здійснюється електропостачальником на підставі договору про постачання електричної енергії споживачу, який розробляється електропостачальником на основі Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу (додаток 5 до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку. Споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається.

Умовами п. 1.1.2. Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018, визначено відповідні терміни.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України „Про морські порти України у процесі своєї діяльності адміністрація морських портів України укладає договори щодо модернізації, реконструкції та будівництва об`єктів портової інфраструктури, інші договори, що відповідають цілям її утворення, у тому числі господарські договори з питань забезпечення своєї діяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону України „Про морські порти України, Голова адміністрації морських портів України призначається на посаду та звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Керівник адміністрації морського порту (начальник морського порту) призначається на посаду та звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, за поданням голови адміністрації морських портів України. Керівник адміністрації морського порту (начальник морського порту) діє на підставі положення про адміністрацію морського порту, яке затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту.

Відповідно до пп. 2 п. 5.5.5. Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018р., споживач електричної енергії зобов`язаний: сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

З урахуванням ст. 15 Закону України „Про морські порти України та вимог, що визначені Правилами роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018, позивач укладає з енергопостачальником договори про постачання електричної енергії з метою забезпечення діяльності морського порту електричною енергією та зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Одеська митниця ДФС, яка користується приміщенням на території Одеського морського порту, відповідно до Договору оренди № ДФ-160 нерухомого майна, що належить до державної власності від 03.12.2008, відповідно до приписів Правил роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018, є субспоживачем відповідних послуг з постачання електричної енергії.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що предметом судового розгляду у даній справі є зобов`язання відповідача укласти саме Договір на відшкодування витрат за спожиту електричну енергію, а не Договір про постаачання електроенергії, і саме зазначений спірний договір направлений на компенсування витрат Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Одеської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (адміністрація Одеського морського порту), понесених ним на оплату енегопостачальнику вартості спожитої (купленої) енергії, яку фактично було спожито іншою особою, в даному випадку орендарем приміщення - Одеською митницею ДФС.

З огляду на зазначене, враховуючи умови та положення Договору на відшкодування витрат за спожиту електричну енергію, у редакції, що запропоновано позивачем, колегія суддів погоджується з висновоком місцевого господарського суду в частині того, що положення Договору на відшкодування витрат за спожиту електричну енергію, у редакції, яка запропонована позивачем, відповідають чинному законодавству, а також у вказаному договорі зазначено всі істотні умови договору та законодавчо дотримано усі вимоги у сфері електропостачання, які регулюють відповідні правовідносини.

Крім того, судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги доводи стосовно того, що в кошторисі Одеської митниці ДФС на 2015-2018 роки не передбачено здійснення видатків на виплату коштів, які зазначені в позові, оскільки відповідач, підписуючи договір оренди, погодився на викладені в ньому умови, а відтак, прийняв на себе відповідні обов`язки, наведені в ньому, а відстуність фінансування не звільняє відповідача від укладення спірного договору.

Також судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції в частині того, що згідно наказу ДП Адміністрація морських портів України № 17 від 13.06.2013 Одеську філію ДП Адміністрація морських портів України наділено відповідним майном, правами та зобов`язаннями, що перешли до неї від ДП Одеський морський торговельний порт, яке було передано адміністрації Одеського морського порту за актом приймання-передачі майна, майнових прав та зобов`язань №19 від 13.06.2013, для здійснення відповідних повноважень (діяльності) від імені та в інтересах Адміністрації.

Таким чином, починаючи з 13.06.2013, Адміністрація є правонаступником ДП Одеський морський торговельний порт за договором оренди нерухомого майна №ДФ-160 від 03.12.2008 з відповідними правами, зобов`язаннями та, відповідно, виступає балансоутримувачем орендованого майна за договором та, в свою чергу, з моменту прийняття відповідачем у користування (оренду) обумовленого договором оренди №ДФ-160 від 03.12.2008 майна, відповідач повинен був відповідно до положень п. 5.9 Договору протягом 15 робочих днів після підписання договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

У зв`язку із зазначеним, посилання апелянта на те, що правовідносини між позивачем та відповідачем не могли виникнути з 01.01.2015 судовою колегією також не приймаються до уваги, а висновок суду першої інстанції є вірним та таким, що відповідає обставинам справи.

Судом апеляційної інстанції розгялнуто та відхилено доводи заявника апеляційної скарги стосовно того, що Одеська митниця ДФС у випадку розповсюдження уиов договору на взаємовідносини, що виникли до його укладання, повинна буде сплачувати за послуги за тарифами, які діють у 2019 році, оскільки зазначені доводи спростовуються наступним.

Умовами п. 2.1 Договору визначено, що загальна сума договору визначається в залежності від фактично спожитої електричної енергії за тарифами, що діють на момент отримання послуг. Умови п. 8.1 Договору встановлюють тариф за спільне використання технологічних електричних мереж станом на 01.04.2019, а не за спожиту енергію за попередні періоди, та передбачає, що тариф змінюється відповідно до чинного законодавства.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Судова колегія зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою (рішення у справах "Серявін та інші проти України", "Руїз Торіха проти Іспанії"), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі „Трофимчук проти України").

Судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом у ході розгляду справи було досліджено всі обставини справи, перевірено їх наявними у ній доказами, та надано їм відповідну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та відхиляються судовою колегією.

За таких обставин, апеляційна скарга Одеської митниці ДФС на рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2019 у справі №916/1422/18 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2019 у справі №916/1422/18 залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської митниці ДФС на рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2019 у справі №916/1422/18 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 12.08.2019 у справі №916/1422/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбаченими ст.ст. 288, 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 28.11.2019 року.

Головуючий суддя Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І.Ярош