ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Справа № 918/264/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс" на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 6 серпня 2019року (суддя Торчинюк В.Г.)

час та місце ухвалення: 6 серпня 2019 року; м. Рівне, вул. Набережна, 26-А; вступна і резолютивна частина проголошена о 13:40 год; повний текст рішення складено 14 серпня 2019 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Агрозахід"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс"

про стягнення в сумі 223 161 грн 24 коп.

за участю представників сторін:

від Позивача - Гарагуц І.Ф.;

від Відповідача - Бляшин М.С..

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Агрозахід» (надалі - Позивач) звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Традєкс» (надалі - Відповідач) про стягнення з 189 474 грн 60 коп. боргу, дев`ятнадцять відсотків річних в розмірі 10 652 грн 11 коп., пені в розмірі 20 182 грн 94 коп. та інфляційних втрат в розмірі 2851 грн 59 коп..

Позовні вимоги вмотивовані тим, що Відповідачем в повному обсязі та розмірі не виконані зобов`язання згідно укладеного між ним та Позивачем договору поставки товару, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яку Позивач просить стягнути в судовому порядку з урахуванням нарахованої на неї сум пені, річних та інфляційних втрат. В правове обгрунтування своїх позовних вимоги Позивач посилається на статті 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, статтю 193 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 6 серпня 2018 року (з урахуванням ухвали про внесення виправлення у вступну та резолютивну частину рішення) позов задоволено частково. Стягнути Відповідача на користь Позивача 189 474 грн 60 коп. основну суму боргу, 10 257 грн 58 коп. дев`ятнадцять відсотків річних, 19 435 грн 42 коп. пені та 2 851 грн. 91 коп. інфляційних втрат. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 347 грн. 42 коп. В задоволенні позову в частині стягнення 747 грн 52 коп. пені та 394 грн 53 коп. дев`ятнадцять відсотків річних відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи містять видаткову накладну від 11 грудня 2018 року №2542 на суму 1 758 226 грн 66 коп. підписану та скріплену відтиском печатки Позивача та не підписану зі сторони Відповідача. Разом з тим, як зазначає місцевий господарський суд у своєму рішенні, факт поставки підтверджується сукупністю інших доказів, зокрема, Відповідач здійснював оплату товару трьома різними платежами, в призначенні платежу зазначено «договір №19-02-18 від 19.02.2018 року та рахунок на оплату від 26.11.2018 року №2494» (який був виставлений на підставі зазначеного договору), що на переконання місцевого господарського суду свідчить про отримання Відповідачем товару за договором і в подальшому часткову оплату за нього.

Крім того, місцевий господарський суд в своєму рішенні дослідивши позовні вимоги Позивача про стягнення штрафних санкцій зазначив наступне та перевіривши розрахунок пені встановив, що останній здійснений не вірно, зокрема помилково зазначено, що строк оплати настав 22 грудня 2018 року в той час, як строк настав 26 грудня 2018 року (через 10 банківських днів).

З огляду на вказане вище судом першої інстанції здійснено власний розрахунок пені, згідно якого визначено, що з Відповідача слід стягнути пеню нараховану на суму боргу в розмірі 189 474 грн. 60 коп. за період з 26 грудня 2018 року по 8 квітня 2019 року, що становить 19 435 грн 42 коп. Що ж до розрахунку інфляційних втрат, то суд погодився з його вірністю.

З огляду на вищевказане місцевим господарським судом було частково задоволено позов Позивача, відмовивши в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 747 грн 52 коп. пені та 394 грн 53 коп. річних.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу (а.с. 200-205), в якій з підстав вказаних в ній, просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області в повному обсязі та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що видаткова накладна № 2542 від 11 грудня 2018 року на суму 1 758 226 грн не підписана Відповідачем, а тому не є належним доказом. Рахунок на оплату по замовленню від 26 листопада 2018 року № 2494 не є первинним документом, який є підставою для оподаткування товару, а відповідно не може розглядатися як доказ поставки товару. Апелянт вказує, що Довіреність № 329 від 10 грудня 2018 року є документом який засвідчує право певної особи на отримання товару, але аж не є документом який підтверджує факт передачі певного товару. Також апелянт наголошує, що товарно-транспортні накладні, які подані Позивачем взагалі не посвідчують факт передачі товару для Відповідача адже по таку передачу у вказаних ТТН немає жодної інформації. Також апелянт зазначає, що податкова звітність, подана Позивачем, на переконання Відповідача свідчить про справляння податків та зборів, а не про здійснення господарської операції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 вересня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 6 серпня 2019 року в справі № 918/264/19 (а.с. 216) та запропоновано Позивачу в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали, подати відзив на апеляційну скаргу Позивача.

21 жовтня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Позивача на апеляційну скаргу Відповідача (а.с. 220-223), в котрому Позивач просив суд залишити апеляційну скаргу Відповідача без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін. При цьому, Позивач зазначив, що для бухгалтерського обліку мають значення не лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції, а й інші. Позивач зазначає, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій та спричиняють реальні зміни майнового стану платника податків.

Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2019 року було призначено справу № 918/264/19 до розгляду на 20 листопада 2019 року об. 14:30 хв. (а.с. 228).

В судове засідання від 20 листопада 2019 року представник Відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

У зв`язку із відпусткою судді-члена колегії у справі № 918/264/19, розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 листопада 2019 року за № 01-04/1029, було призначено заміну судді-члена колегії у даній справі на підставі службової записки головуючого судді по справі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 листопада 2019 року справу № 918/264/19 прийнято до провадження колегією суддів Північно-західного апеляційного господарського суду у складі: головуючий Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Грязнов В.В..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 листопада 2019 року, з підстав, наведених у даній ухвалі, розгляд справи було відкладено на 27 листопада 2019 року об 14:30 год.

В судовому засіданні від 27 листопада 2019 року представник Відповідача підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Позивача в повному обсязі. Представник вказав, що Позивачем не було доведено належними та допустимими (а саме первиними доказами) факт поставки товару в зазначеній кількості та на зазначену суму. Видаткова накладна, як вказав представник Відповідача не може братися судом до уваги з огляду на відсутність в ній підпису особи, котра прийняла, відповідний товар. Інші докази є суперечливі та оформленні із значними помилками (невірно зазначено прізвище директора Позивача, ТТН не містять підпису уповноваженої особи Позивача, податкові накладні видані не за той період коли ніби-то була поставка).

В судовому засіданні від 27 листопада 2019 року представник Позивача заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, з підстав, наведених у відзиві, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що Відповідачем було отримано відповідний товар на станції смт. Красне та відвантажено її відповідними транспортом з огляду на особливість такого виду товару. Як вказав представник Позивача видаткова накладна була надіслана для Відповідача поштою з метою її підписання, однак до цього часу не підписана. Окрім того, Відповідач здійснив часткову оплату Товару, про що свідчать платіжні доручення.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що 19 лютого 2018 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір поставки №19-02-18 (надалі Договір; том 1, а.с. 12-13).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Позивач зобов`язався в порядку і на умовах, передбачених цим Договором, передати (поставити) у власність Відповідача зернові та олійні культури, визначені цим Договором та специфікаціями до нього, які є його невід`ємними частинами.

Відповідно до пункту 3.1 Договору, ціна (вартість) Товару узгоджується у Специфікаціях, Оплата партії товару проводиться в українських гривнях, шляхом банківського переказу на поточний рахунок Позивача, що вказаний в цьому Договорі, протягом десяти банківських днів з дня завершення поставки відповідної партії товару.

26 листопада 2018 року між сторонами підписано специфікацію № 5 до Договору (а.с. 14), згідно умов якої сторони домовилися про поставку 400 тонн кукурудзи 3 класу, поставка товару має бути здійснена у строк до 29 листопада 2018 року на умовах: СРТ поставка оплачена до (379809, станція Красне, м. Красне, Львівська область), оплата на умовах викладених в Договорі.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками печаток останніх, на час розгляду справи доказів недійсності або розірвання Договору сторонами суду не надано.

На виконання умов Договору Позивач поставив для Відповідача товар кукурудзу 3 класу на суму 1 758 226 грн 66 коп..

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог долучив до матеріалів справи наступні докази: видаткову накладну №2542 від 11 грудня 2018 року на суму 1 758 226 грн. 66 коп. (а.с. 15); рахунком на оплату по замовленню від 26 листопада 2018 року № 2494 (а.с. 12); довіреність №329 від 10 грудня 2018 року (а.с. 18); товарно-транспортні накладні №477 від 10 грудня 2018 року про перевезення Товару в кількості 37,700 тон кукурудзи (а.с. 73); №478 від 10 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості - 33,260 тон кукурудзи (а.с. 74); №479 від 10 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 34,920 тон кукурудзи (а.с. 75); №480 від 10 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 33,720 тон кукурудзи (а.с. 76); №481 від 11 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 38,460 тон кукурудзи (а.с. 77); №482 від 11 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 33,640 тон кукурудзи (а.с. 78); №483 від 11 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 35,300 тон кукурудзи (а.с. 79); №484 від 11 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 33,900 тон кукурудзи (а.с. 80); №485 від 11 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 38,460 тон кукурудзи (а.с. 81); №486 від 11 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 37,020 тон кукурудзи (а.с. 82); №487 від 11 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 37,240 тон кукурудзи (а.с. 83); №488 від 11 грудня 2018 року про перевезення товару в кількості 34,400 тон кукурудзи (а.с. 84).

Крім того, Позивачем до матеріалів справи було долучено податкова звітність, а саме податкова накладна №169 від 29 листопада 2018 року на суму 1000000 грн та № 28 від 11 грудня 2018 року на суму 758226 грн 66 коп., що підтверджується квитанціями №1 від 15 грудня 2018 року та №1 від 29 грудня 2018 року (а.с. 85-88).

Позивач наполягає на тому, що ним було поставлено для Відповідача товар, кукурудзу 3 класу на суму 1 758 226 грн 66 коп., а враховуючи умови Договору, у Відповідача виник обов`язок оплатити отриманий 11 грудня 2018 року товар в сумі 1 758 226 грн 66 коп. через 10 банківських днів з моменту отримання товару, а саме - 22 грудня 2018 року.

До матеріалів справи Позивачем долучено наступні платіжні доручення: №297 від 28 листопада 2018 року на суму 1 000 000 грн із призначенням платежу «оплата за кукурудзу зг. рах. № 2494 від 29.11.2018 р., дог. № 19-02-18 від 19 лютого 2018 р. у т.ч. ПДВ 20 %»; платіжне доручення №1022 від 3 січня 2019 року на суму 500 000 грн із призначенням платежу «Оплата за кукурудзу зг. рах. № 2494 від 26ю11.2018 р. у т.ч. ПДВ»; №1090 від 17 січня 2019 року на суму 68 750 грн із призначенням платежу «Оплата за кукурудзу зг. Рах. № 2494 від 26.11.2018 р. у т.ч. ПДВ» (а.с. 69-71).

22 березня 2019 року Позивач надіслав на адресу Відповідача вимогу про сплату боргу в розмірі 189 474 грн 60 коп., зазначена вимога залишена Відповідачем без задоволення (а.с. 16 -17).

Поряд з тим, як вбачається з матеріалів справи 6 лютого 2019 року Відповідач направив Позивачу лист вимогу № 1 (а.с. 90), в котрій: вказано на домовленість поставки 400 т. кукурудзи за ціною 4250 грн за тонну згідно Специфікації № 5 до Договору; вказав, що в місті призначення товару було встановлено, що якість продукції не відповідає умовам Договору; просив Позивача відшкодувати витрати на усунення недоліків товару в розмірі 189 474 грн 60 коп..

Як вбачається з позовної заяви підставою позовної вимоги Позивача до Відповідача було невиконання Відповідачем зобов`язання щодо повної оплати Товару за Договором, внаслідок чого Позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права щодо стягнення боргу з урахуванням штрафних санкцій з Відповідача.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зважаючи на характер встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із поставкою товару та відповідальністю за порушення строків оплати, регулювання яких здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України тощо.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі змістом статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Як передбачено частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Нормами статті 627 Цивільного кодексу України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору; також кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статтей 526, 525 Цивільного кодексу України: зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України, колегія суду зазначає, що факт належного виконання Позивачем свого зобов`язання щодо передачі Товару для Відповідача підтверджується первинними документами, котрі відповідають вимогам «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» та статті 9 Закону України «Про бухгалтерським облік та фінансову звітність».

Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні": підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення; для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарських операцій, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати, фактичне здійснення господарської операції, повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі.

Окрім того для опосередкованого підтвердження реальності господарської операції необхідно встановити чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

При цьому, колегія суддів констатує, що відповідно до визначення термінів, що містяться в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року), в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Таким чином із системного аналізу законодавчих актів котрі регулюють господарську діяльність вбачається, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належало дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця.

При цьому у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Дана позиція стосовно дослідження всіх доказів на підтвердження факту здійснення господарської операції в сукупності (в тому числі й податкові накладні) наведена у Постанові Верховного Суду від 4 листопада 2019 року по справі № 905/49/15, Постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 року по справі № 915/878/16.

Зважаючи на заперечення Відповідача щодо факту проведення господарської операції саме по видатковій накладній № 2542 від 11 грудня 2018 року на суму 1 758 226 грн 66 коп, з огляду на її не підписання зі сторони Відповідача, колегія суддів дослідивши даний довід в площинні інших доказів долучених до матеріалів справи, зазначає наступне.

При цьому апеляційний господарський суд ще раз констатує, що згідно визначення господарської операції відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" , вбачається, що господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно з дослідження спірної видаткової накладної від 11 грудня 2018 року, вбачається, що вона містить всі необхідні відомості та реквізити, а саме: сторін, підставу, адресу поставки, назву товару, кількість та суму, котрі свідчать про фіксування господарської операції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що такий первинний документ не може знецінюватися тільки з огляду на відсутність в ньому підпису в графі «отримав», адже обов`язок по його оформленні лежить саме на постачальнику (Позивачу), саме тому для реальності відображення подій щодо обставин господарської операції й досліджуються всі докази у їх сукупності (що й підтверджують здійснення господарської операції, а в цілому наявність події яка викликає зміни в структурі активів).

Окрім того, необхідність такого обов`язкового реквізиту, як особистий підпис, зумовлена тим, що він дає змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, а не сам факт здійснення господарської операції.

При цьому, якби дана накладна не була підписана і не існували інші докази, що вказують на визнання до подачі позову Відповідачем факту поставки 400 тонни кукурудзи (визнання вбачається в листі вимозі Відповідача до Позивача щодо якості товару від 6 лютого 2019 року; а.с. 90), в дійсності й існували б підстави для відмови в задоволенні позову. Проте в цій справі існують докази щодо отримання Відповідачем товару і докази зміни риторики щодо його отримання пов`язаної з небажанням оплачувати залишок заборгованості (при наявності попередніх заперечень щодо якості товару, без спроби довести це в судовому порядку на час винесення апеляційним господарським судом даної постанови).

Саме тому, колегія суддів не може надати перевагу доводам Відповідача щодо не підтвердження факту проведення господарської операції з огляду на відсутність належним чином оформлених первинних доказів (підпису Відповідача на видатковій накладній), нівелюючи при цьому інші докази, котрі в силу свого офіційного статусу (фінансові, бухгалтерські, податкові) підтверджують ті чи інші обставини.

При цьому суд констатує, що Відповідач ані в апеляційній скарзі а ні в судовому засіданні не заперечує факт існування та укладення Договору (котрий підписаний та скріплений печаткою зі сторони Відповідача). Договір є чинним, ніким не скасований та не оспорюваний.

А відтак існування діючого Договору є одним із доказів, що підтверджують існування між сторонами господарських відносин з приводу поставки Товару.

Іншим належним та допустимим доказом по даній справі, котрий підтверджує факт існування господарських відносин між сторонами та проведення такої господарської операції щодо поставки Товару є специфікація № 5 від 26 листопада 2018 року (а.с. 14), котра підписана та містить відтиск печатки зі сторони Відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що в пункті 2 даної Специфікації (котра не заперечується Відповідачем) зазначено поставка товару має бути здійснена у строк до 29 листопада на умах СРТ поставка оплачена до (станція Красне м. Красне, Львівська область).

В той же час, Відповідач видав довіреність № 329 від 10 грудня 2018 року (а.с. 18), що і пояснює причину поставки товару з цієї дати (дана довіреність дійсна до 19 грудня 2018 року). Як вбачається з вказаної довіреності, вона видана директору Меткому Володимиру Володимировичу (паспортні дані вказані в довіреності) щодо отримання кукурудзи 3 класу в кількості 413 тони 700 кг (суд наголошує, що дана кількість відповідає кількості товару, визначеному у видатковій накладній № 2542 від 11 грудня 2018 року; а.с. 15; де вказано і довіреність Меткого В.В., проте вказано невірно прізвище, а саме вказано - Метний).

Досліджуючи Товарно-транспортні накладні, долучені Позивачем до матеріалів справи (а.с. 73-84) вбачається, що місцем розвантаження Товару (кукурудзи) є смт. Красне, а вантажоодержувачем такого Товару є сам Позивач.

В судовому засіданні від 27 листопада 2019 року Позивачем було підтверджено те, що дійсно саме ним було здійснено отримання Товару на станції Красне (з огляду на його вагу та специфіку) саме так як і зазначено в Специфікації № 5, котрий в подальшому й було відправлено для Відповідача.

Суд констатує, що вказані вище ТТН датовані двома днями - 10 та 11 грудня 2018 року, що опосередковано вказує, що операція передачі Товару тривала два дні, та опосередковано вказує причину чому при передачі директором Відповідача Довіреності (а.с. 18) 10 грудня ним не отримано весь товар і не отримано видаткову накладну (котра була видана наступного дня, після відправки Відповідачу всієї партії Товару, отримання котрої ним підтверджено в описаній вище претензії Відповідача до Позивача).

Ще одним доказом отримання Відповідачем товару є угода про припинення зобов`язань шляхом заліку зустрічних однорідних вимог від 8 лютого 2019 року (а.с. 91), направлена Відповідачем разом з претензією Позивача, в котрій Відповідач зазначає про те, що має зобов`язання за Договором в сумі 189 474 грн 60 коп. (саме току суму просить стягнути Позивач). Зазначені документи підписані Відповідачем та скріплені відтиском печатки останнього.

При цьому апеляційний господарський суд ще раз констатує, що предметом спору в нашій справі є лише встановлення факту заборгованості за отриманий Товар (Відповідачем не було подано позову щодо якості Товару), а тому суд не оцінює питання пов`язані з його якістю.

Окрім того, колегією суддів не може залишити поза увагою платіжні доручення: №297 від 28 листопада 2018 року на суму 1 000 000 грн із призначенням платежу «оплата за кукурудзу зг. рах. № 2494 від 29.11.2018 р., дог. № 19-02-18 від 19 лютого 2018 р. у т.ч. ПДВ 20 %»; №1022 від 3 січня 2019 року на суму 500 000 грн із призначенням платежу «Оплата за кукурудзу зг. рах. № 2494 від 26ю11.2018 р. у т.ч. ПДВ»; №1090 від 17 січня 2019 року на суму 68 750 грн із призначенням платежу «Оплата за кукурудзу зг. Рах. № 2494 від 26.11.2018 р. у т.ч. ПДВ» (а.с. 69-71).

Суд констатує, що Відповідач не заперечив дані оплати та їх зарахування на рахунок Позивача.

Разом з тим з цих платіжних доручень вбачається, що Відповідачем майже повністю оплачено отриманий Товар цими платіжними дорученнями (перше з яких, виходячи з дати оплати є передоплатою за Товар).

Що ж стосується посилання представника Відповідача відносно того, що одне платіжне доручення видано раніше (28 листопада 2018 року) ніж сама поставка, то колегія суддів звертає увагу, що Відповідачем залишено поза увагою та обставина, що 26 листопада 2018 року як Позивачем так і Відповідачем була підписана та скріплена відтисками їхніх печаток Специфікаця № 5 із всіма умовами поставки Товару (яка відповідно до пункту 1.1 Договору є його невід`ємною частиною). Це ще раз підтверджує, що дані оплати стосуються поставки Товару, що здійснювалася по Договору та Специфікації № 5.

Окрім того на виконання умов Специфікації № 5 Позивачем було виписано Рахунок на оплату по замовленню № 2494 від 26 листопада 2018 року на суму 1758 226 грн 66 коп. (а.с. 72), котрий і зазначено в платіжних дорученнях як на підставу для здійснення оплати Відповідачем.

В той же час суд констатує, що Відповідачем не подано жодних доказів щодо неотримання товару в заявленій Позивачем кількості.

Все вищевказане на переконання колегії суду свідчить про отримання Відповідачем Товару по Договору в повному обсязі, а також свідчить про факт не оплати ним заборгованості за вказаний товар у повній сумі.

Що ж стосується долучених до матеріалів справи податкових накладних та розшифровки податкових зобов`язань Форми 5 по них, то колегія суддів зазначає наступне.

Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами в правовому полі дії Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, об`єктом оподаткування є, зокрема операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту.

Відповідно до частин 201.1, 201.6, 201.7, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

В матеріалах справи міститься як податкова звітність Позивача так і Відповідача, дослідивши котру вбачається, що Відповідачем в графі постачальник (індивідуальний податковий номер) зазначено індивідуальний податковий номер Позивача 53; а.с. 164;166).

Окрім того, в податковій звітності Позивача також відображена дана господарська операція щодо поставки кукурудзи Відповідачу (а.с. 140-143).

При цьому незначні дефекти на корі вказує Відповідач в судовому засіданні (невірно зазначена фамілія отримувача в Довіреності, не така дата операції що відображена в податковій накладній) невизнання стороною факту постачання спірного товару, не свідчать про відсутність такої операції, оскільки Позивачем було доведено факт поставки товару іншими доказами, які переконливо свідчать про фактичні обставини здійснення постачання товару (суд констатує, що доведення факту поставки виключно податковою звітністю було б неналежним доказуванням, проте в даній справі податкова звітність не є самостійним доказом, а є одним із доказів, котрий в сукупності вказує на неправдивість доводів Відповідача щодо неотримання ним спірного Товару).

Окрім того, Відповідачем не долучено до матеріалів справи доказів в підтвердження існування між сторонами будь-яких інших правовідносин з приводу поставки товару.

Отже, зважаючи на все вищеописане в даній судовій постанові в площинні існування первинних доказів, доказів фінансової звітності, податкової звітності, колегія суддів прийшла до висновку, що залишок боргу становить 189 474 грн 60 коп..

Відтак, враховуючи усе вищеописане судова колегія задовольняє позов в частинні стягнення 189 474 грн 60 коп. боргу.

Дане було вчинено місцевим господарським судом, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з Відповідача пені в розмірі 20 182 грн 94 коп. за період з 22 грудня 2018 року по 8 квітня 2019 року, то колегія суддів зауважує наступне.

У відповідності до пункту 6.8 Договору, Відповідач несе відповідальність за прострочення з оплатою вартості товару, сплачуючи Позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Водночас, як уже встановлено вище в даній судовій постанові, з доказів, долучених до матеріалів справи вбачається, що Відповідач не виконав свої зобов`язання по Договору в повному обсязі, що стало підставою для нарахування Позивачем пені.

Водночас, колегія суддів дослідивши розрахунок Позивача долучений до матеріалів справи не погоджується з його періодами з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3.1 Договору, ціна (вартість) Товару узгоджується у Специфікаціях, Оплата партії товару проводиться в українських гривнях, шляхом банківського переказу на поточний рахунок Позивача, що вказаний в цьому Договорі, протягом десяти банківських днів з дня завершення поставки відповідної партії товару.

Відповідно до Положення про порядок здійснення уповноваженими банками операцій за документами акредитивами в розрахунках за зовнішньоекономічними операціями, банківський день це робочий день, протягом якого банк здійснює банківські операції у системі електронних платежів Національного банку України.

Календарні дні це -усі сім днів тижня, святкові, вихідні та неробочі дні.

Позивач діючи в площинні пункту 3.1 Договору здійснив розрахунок періоду в календарних днях та визначив початок періоду з 22 грудня 2018 року, при цьому колегія суддів зауважує що розрахунок має проводитися в банківських днях, які не включають вихідні та святкові дні, саме тому початком розрахункового періоду є 26 грудня 2018 року (11 грудня поставка + 10 календарних днів для здійснення розрахунків).

При цьому апеляційний господарський суд констатує, що в нього не має повноважень виходити за межі кінцевого розрахункового періоду, який визначений стороною в його розрахунках.

Північно-західним апеляційним господарським судом здійснено перерахунок пені за допомогою калькулятора «Системи ліга закон» за період з 26 грудня 2018 року по 8 квітня 2019 року, котрий повністю відповідає розрахунку вчиненому місцевим господарським судом.

Відповідно до задоволення підлягають позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 19 435 грн 42 коп.., в задоволенні пені в розмірі 747 грн 52 коп. суд відмовляє.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.

Що ж до вимоги про стягнення інфляційних в сумі 2 851 грн 91 коп. та річних в сумі 10 652 грн 11 коп., то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу дії пункту 6.8 Договору, Відповідач несе відповідальність за прострочення з оплатою вартості товару, сплачуючи Позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБН, від суми простроченого платежу, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 19 % річних від простроченої суми.

Колегія суддів зауважує, що при розрахунку річних Позивачем невірно визначено початкову дату з якої здійснено даний розрахунок (з огляду на визначення періоду протягом якого мають бути здійснені оплати в календарних днях) так як і при розрахунку пені, при цьому апеляційний господарський суд не має повноважень виходити за межі кінцевого розрахункового періоду, який визначений стороною в його розрахунках.

Відповідно Північно-західним апеляційним господарським судом здійснено перерахунок річних за допомогою калькулятора «Системи ліга закон» за період з 26 грудня 2018 року по 8 квітня 2019 року, котрий повністю відповідає розрахунку вчиненому місцевим господарським судом.

В той же час суд апеляційної інстанції констатує, що розрахунок інфляційних втрат за період з грудня 2018 року по квітень 2019 рік Позивачем здійснено вірно.

Відповідно колегія суддів приходить до висновку, що до задоволення підлягають позовні вимоги в частині стягнення річних в розмірі 10 257 грн 58 коп. та інфляційні втрати в розмірі 2 851 грн 91 коп.. В задоволенні дев`ятнадцяти відсотків річних в розмірі 394 грн 53 коп. суд відмовляє.

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду і в цій частині без змін.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі Олюджіч проти Хорватії від 5 лютого 2009 року зазначає, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії від 27.09.2001). Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та відхиляються з підстав, вказаних вище в даній постанові.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Традєкс" на рішення Господарського суду Рівненської області від 6 серпня 2019 року в справі № 918/264/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 6 серпня 2019 року в справі № 918/264/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 918/264/19 повернути Господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови виготовлено 29 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Філіпова Т.Л.