ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2019 р. Справа№ 910/4133/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019

у справі №910/4133/19 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 77 451,30 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ПІВНГЗК», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення 77 451,30 грн неустойки, нарахованої за порушення строку доставки вантажу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4133/19 позов задоволено повністю, стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ПрАТ «ПІВНГЗК» 77 451,30 грн неустойки та 1 921,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що перевезення вантажу здійснювалося залізницями України та Республіки Польща, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - УМВС, Угода); відповідачем допущено перевищення терміну доставки вантажу за наданими позивачем залізничними накладними, а відтак, наявні підстави для сплати останнім неустойки; наявний в матеріалах справи розрахунок неустойки є обґрунтованим та правильним; направлені відповідачеві претензії позивача щодо перевищення терміну доставки вантажу оформлено у відповідності до вимог УМВС; строк позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення неустойки за порушення терміну доставки вантажу не сплив, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про зменшення штрафу на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України), виходячи з того, що відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження обґрунтованості даної заяви, а відсутність у боржника необхідних коштів не може бути обставиною, що звільняє від господарсько-правової відповідальності за невиконання господарських зобов`язань.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, АТ «Укрзалізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормативно обґрунтованим доводам відповідача, наведеним у відзиві на позов; спір у даній справі регулюється, зокрема, нормами УМВС, відповідно до § 4 статті 46 якої, пропуск строків давності є підставою для відхилення вимог до перевізника; позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 поновлено АТ «Укрзалізниця» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4133/19, відкрито апеляційне провадження за вищевказаною апеляційною скаргою, призначено до розгляду на 23.10.2019, встановлено ПрАТ «ПІВНГЗК» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4133/19.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що заява позивача щодо пропуску позивачем строку позовної давності не відповідає законодавству та обставинам справи, оскільки відповідно до § 7 статті 46 УМВС перевізник зобов`язаний в 180-денний строк з дня отримання претензії розглянути її, дати відповідь заявнику і при повному або частковому визнанні претензії сплатити заявнику належну суму, при цьому, згідно з § 3 статті 48 УМВС пред`явлення претензії, оформленої у відповідності до статті 46 УМВС призупиняє перебіг строків давності, передбачених в § 1 цієї статті; твердження апелянта про те, що строк відповіді на направлені позивачем претензії закінчився 21.02.2019 та 22.02.2019 не відповідає дійсності, у зв`язку з тим, що в силу приписів § 7 статті 46 УМВС та ч. 5 ст. 254 ЦК України останнім днем на відповіді є 25.02.2019.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2019, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, у розгляді справи №910/4133/19 оголошено перерву на 27.11.2019.

У судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

27.11.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, у червні - липні 2018 року Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», яке в подальшому змінило тип товариства та найменування на АТ «Укрзалізниця», в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» до станції призначення Терни Придніпровської залізниці за залізничними накладними здійснено перевезення вантажів - «порожние вагоны из-под выгрузки железорудного окатыша, вагоны направляются под погрузку», одержувачем якого було зазначено ПрАТ «ПІВНГЗК».

Вказані перевезення оформлені наступними залізничними накладними: 2151-382747, 2151-383141, 2151-383158, 2151-383166, 2151-383174, 2151-383182, 2151-383190, 2151-383208, 2151-383216, 2151-383224, 2151-383232, 2151-383240, 2151-383257, 2151-383265, 2151-383273, 2151-383281, 2151-383299, 2151-383349, 2151-383356, 2151-383364, 2151-383372, 2151-383380, 2151-383430, 2151-383448, 2151-383497, 2151-383505, 2151-383570, 2151-383588, 2151-383646, 2151-383653, 2151-383703, 2151-383711, 2151-383794, 2151-383802, 2151-383851, 2151-383869, 2151-385013, 2151-385021, 2151-385070, 2151-385088, 2151-385138, 2151-385146, 2151-385237, 2151-385245, 2151-385302, 2151-385310, 2151-383398, 2151-383455, 2151-383513, 2151-383596, 2151-383661, 2151-383729, 2151-383810, 2151-366898, 2151-385039, 2151-385096, 2151-385153, 2151-385252, 2151-383406, 2151-383463, 2151-383547, 2151-383604, 2151-383679, 2151-383752, 2151-383828, 2151-366963, 2151-385047, 2151-385104, 2151-385203, 2151-385260, 2151-383414, 2151-383471, 2151-383554, 2151-383612, 2151-383687, 2151-383760, 2151-383836, 2151-384990, 2151-385054, 2151-385112, 2151-385211, 2151-385286, 2151-383422, 2151-383489, 2151-383562, 2151-383620, 2151-383695, 2151-383778, 2151-383844, 2151-385005, 2151-385062, 2151-385120, 2151-385229,2151-385294.

Вказуючи на те, що за вищевказаними накладними було порушено термін доставки, що засвідчується календарними штемпелями станції у відповідній графі накладних, позивачем розраховано суму неустойки та направлено відповідачеві претензії з вимогою про її сплату, а саме: № №557/12, 558/12, 559/12, 560/12, 561/12, 562/12, 563/12, 564/12, 565/12, 566/12, 567/12, 568/12, 569/12, 570/12, 571/12, 572/12, 573/12, 574/12, 575/12, 576/12, 577/12, 578/12, 579/12, 580/12, 581/12, 582/12, 583/12, 584/12, 585/12, 586/12, 587/12, 588/12, 589/12, 590/12, 591/12, 592/12, 593/12, 594/12, 595/12, 596/12, 597/12, 598/12, 599/12, 600/12, 601/12, 602/12, 603/12, 604/12, 605/12, 606/12, 607/12, 608/12, 609/12, 610/12, 611/12, 612/12, 613/12, 614/12, 615/12, 616/12, 617/12, 618/12, 619/12, 620/12, 621/12, 622/12, 623/12, 624/12, 625/12, 626/12, 627/12, 628/12, 629/12, 630/12, 631/12, 632/12, 633/12, 634/12, 635/12, 636/12, 637/12, 638/12, 639/12, 640/12, 641/12, 642/12, 643/12, 644/12, 645/12, 646/12, 647/12, 648/12, 649/12, 650/12, з доданими до них оригіналами відповідних накладних та листів повідомлень про прибуття вантажу.

Посилаючись на порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної доставки вантажів та ненадання відповідей на вказані претензії, ПрАТ «ПІВНГЗК» звернулося з даним позовом до суду про стягнення з АТ «Укрзалізниця» неустойки у розмірі 77 451,30 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору правильно зазначив, що такий за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу, за яким, відповідно до ст. 909 ЦК України, одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Аналогічні положення містить ст. 307 ГК України, відповідно до якої за договором перевезення вантажу перевізник зобов`язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений строк та видати його вантажоодержувачу, а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Згідно з частиною 2 статті 908 ЦК України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин 5, 6 статті 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 5 статті 307 ГК України вищезазначеної статті умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 3 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачає, що законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України «Про транспорт», цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Положеннями Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 (далі - Статут), визначаються обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, а також регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту (ст. 2 Статуту).

Згідно зі ст. 6 Статуту накладна є основним перевізним документом встановленої форми, оформленим відповідно до Статуту та Правил і наданим залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Відповідно до ст. 4 Статуту перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Як встановлено судом першої інстанції, перевезення вантажу здійснювалося залізницями України та Республіки Польща, які є учасницями Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, яка являє собою міжнародну угоду про пряме вантажне сполучення між станціями, які відкриті для вантажних операцій у внутрішньому залізничному сполученні країн, яка розроблена і діє в рамках організації співпраці залізниць (ОСЖД), членом якої є і Україна.

УМВС є чинною з 01.11.1951 для УРСР, а для України УМВС є чинною з 05.06.1992 та відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» та «Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів», тобто, міжнародні перевезення вантажу здійснюються відповідно до правил міжнародних договорів, які відповідно ст. 9 Конституції України та ст. 10 ЦК України, є частиною національного законодавства України та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, у постанові Кабінету Міністрів України № 246 від 03.04.1993 «Про угоди щодо міжнародного залізничного вантажного та пасажирського сполучення» зазначено, що у зв`язку з прийняттям Державної адміністрації залізничного транспорту України до Організації співдружності залізниць та її приєднанням до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Угоди про міжнародне залізничне пасажирське сполучення залізницям, морським пароплавствам, вантажовідправникам і вантажоодержувачам України слід забезпечити виконання цих угод.

Відповідно до § 1 статті 3 УМВС ця Угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу в прямому міжнародному залізничному сполученні і в прямому міжнародному залізнично-поромному сполученні.

§ 1 статті 14 УМВС передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти ввірений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, узгодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу.

Відповідно до § 3 статті 14 УМВС укладення договору перевезення підтверджується накладною.

Як було встановлено судом першої інстанції, відповідачем здійснювалось перевезення вантажів на підставі вищевказаних залізничних накладних, копії яких надано позивачем.

Згідно зі ст. 24 УМВС:

§ 1. Якщо відправником і перевізником не погоджене інше, термін доставки визначається на весь шлях прямування вантажу і не повинен перевищувати терміну, обчисленого виходячи з норм, які містяться у цій статті.

§ 2. Термін доставки вантажу визначається виходячи з таких норм:

- для контейнерів - 1 доба на кожні початі 150 км;

- для інших відправок -1 доба на кожну почату 200 км.

§ 3. Термін доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу.

§ 4. Строк доставки вантажу продовжується на весь час затримки на шляху слідування з причин, що не залежать від перевізника.

§ 5. Перебіг терміну доставки вантажу починається з 0.00 годин дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі одержувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповну добу розраховують як за повну.

Статтею 2 Угоди та додатком 1 до УМВС «Правила перевезення вантажів» Розділ 1 пункт 2.1. наведено визначення терміну «Відправка» - вантаж за однією накладною (відправлення) приймається до перевезення від одного відправника на одній станції відправлення на адресу одного одержувача на одну станцію призначення.

Таким чином, враховуючи, що відстань відправок становить 1046 км, у відповідності до ст. 24 УМВС термін доставки вантажу визначається, виходячи з норм 1 доба на кожні розпочаті 200 км, тобто 1046/200=6 діб +1 доба (доба на операції пов`язані з відправленням вантажу) =7 діб.

Керуючись вищенаведеним, судом першої інстанції правомірно встановлено, що термін доставки вантажу, який було направлено ПрАТ «ПІВНГЗК» мав складати 7 (сім) діб, а фактично порушено термін доставки вантажу за спірними накладними від 9 діб до 56 діб.

Вказані обставини ані під час розгляду справи місцевим господарським судом, ані під час апеляційного провадження у справі відповідачем не заперечувались.

Відповідно до § 1 статті 45 УМВС, якщо перевізником не було дотримано термін доставки вантажу, обчислений відповідно до статті 24 «Термін доставки вантажу», перевізник сплачує відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки.

Так, § 2 статті 45 УМВС розмір неустойки за перевищення терміну доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення терміну доставки, і величини (тривалості) перевищення терміну доставки, що розраховується як відношення перевищення терміну доставки (в добі) до загального терміну доставки, а саме:

6% провізної плати при перевищенні терміну доставки не більше однієї десятої загального терміну доставки;

18% провізної плати при перевищенні терміну доставки більше однієї десятої, але не більше трьох десятих загального терміну доставки;

30% провізної плати при перевищенні терміну доставки понад три десятих загального терміну доставки.

На підставі зазначеного припису УМВС, у зв`язку з тим, що за вищевказаними накладними мало місце перевищення терміну доставки, позивачем здійснено розрахунок неустойки за наступною формулою: кількість діб перевищення терміну доставки/кількість діб терміну доставки = перевищення терміну доставки в десятих від загального терміну доставки.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок неустойки за порушення відповідачем терміну доставки вантажів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такий є правильним та становить 77 451,30 грн.

Як встановлено місцевим господарським судом, позивач звертався до відповідача з претензіями з вимогами про стягнення неустойки за прострочення доставки вантажу, які були направлені відповідачеві цінними листами, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення від 22.08.2018 та 23.08.2018, фіскальними чеками від 22.08.2018 та 23.08.2018 (а.с. 230-239, т. 2).

Відповідно до § 3 статті 46 УМВС претензія пред`являється щодо кожної відправки окремо.

Згідно з § 5 статті 46 УМВС претендатель зобов`язаний додати до претензії документи, що обґрунтовують претензію, зазначені в Правилах перевезень вантажів. Накладна і комерційний акт прикладаються в оригіналах.

Відповідно до п. 40.2.3. Розділу ІХ «Претензії» Правил перевезення вантажів, що є додатком 1 до УМВС при пред`явленні претензії особа, яка має право на пред`явлення претензії, зобов`язана докласти до претензії наступні документи в оригіналах в разі перевищення терміну доставки вантажу - відправник або одержувач - «Оригінал накладної» (лист 1 накладної) і «Лист повідомлення про прибуття вантажу» (лист 6 накладної).

Як свідчать матеріали справи, до вищевказаних претензій було додано документи, передбачені в додатку № 1 до УМВС «Правила перевезення вантажів», а саме, приписами § 40 статті 40 Розділу IX «Претензії».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищезазначені претензії за прострочення доставки вантажу на загальну суму 77 451,30 грн були оформлені позивачем у відповідності до вимог УМВС.

Місцевим господарським судом встановлено та апелянтом визнається, що АТ «Укрзалізниця» не надало відповідей на вищевказані претензії.

При цьому, судом першої інстанції були правомірно відхилені доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності з посиланням на приписи ст. 48 УМВС, з огляду на наступне.

Цивільним законодавством встановлені певні часові обмеження примусового захисту цивільного права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому, відповідно до ст. 48 УМВС позови до перевізника на підставі цієї Угоди пред`являються: про перевищення терміну доставки вантажу - протягом 2 місяців.

Зазначені в § 1 цієї статті строки обчислюються з моменту виникнення права пред`явлення позову, встановленого в § 2 статті 47 «Вимоги за договором перевезення. Підсудність» цієї Угоди. День початку перебігу строку давності в строк не включається.

Відповідно до § 6 статті 46 УМВС якщо претензія оформлена з порушенням приписів § 3 і § 5 цієї статті, вона повертається претендателю без розгляду в строк не пізніше 15 днів з дня її надходження перевізнику із зазначенням причини її повернення. У таких випадках не настає призупинення перебігу строку давності, передбаченого § 3 статті 48 «Строки давності». Якщо перевізник повертає претендателю претензію пізніше 15-денного терміну, то перебіг строку давності зупиняється з наступного дня після закінчення цього терміну до дня відправлення перевізником претендателю даної претензії. Повернення перевізником претендателю такої претензії не є її відхиленням і не дає претендателю права звернутися з позовом до судових органів.

Так, за приписами § 7 ст. 46 УМВС, перевізник зобов`язаний в 180-денний строк з дня отримання претензії розглянути її, надати відповідь заявнику і при повному або частковому визнанні претензії сплатити заявнику належну суму.

Згідно з § 3 ст. 48 УМВС, пред`явлення претензії, оформленої у відповідності до статті 46 «Претензії» дійсної Угоди, призупиняють сплив строків давності, передбачених в § 1 цієї статті.

Пред`явлення претензії, оформленої відповідно до статті 46 «Претензії» цієї Угоди, зупиняє перебіг строків давності, передбачених у § 1 цієї статті.

Перебіг терміну давності продовжується з того дня, коли перевізник повідомив претендателю про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту закінчення терміну, встановленого в § 7 статті 46 «Претензії» цієї Угоди, якщо претензія залишена перевізником без відповіді.

Повторне пред`явлення претензії на тій самій підставі не зупиняє перебіг строків давності, передбачених у § 1 цієї статті.

Пропуск строків давності є підставою для відхилення вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про застосування строку позовної давності відповідачем зазначено, що початок перебігу строку розгляду претензії визначається з дати пред`явлення претензії (22.08.2018).

Однак, як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідно § 7 ст. 46 УМВС перевізник зобов`язаний в 180-денний строк з дня отримання претензії розглянути її.

Згідно зі ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Місцевим господарським судом встановлено, що претензії були отримані відповідачем 27.08.2018 та 28.08.2018, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, а відтак, 180-денний строк розгляду претензій позивача закінчився 25.02.2019.

Однак, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідачем безпідставно не враховано, що сплив строків давності продовжується з того дня, коли перевізник повідомив заявнику про повне або часткове відхилення його претензії або з моменту спливу строку, встановленого в § 7 ст. 46 «Претензії» цієї Угоди, якщо претензія залишилась без відповіді.

За таких обставин, враховуючи, що на момент подання претензій залишалось 32/33/37/38 днів строку позовної давності, а пред`явлення претензій призупиняє сплив строків давності, колегія суддів відхиляє доводи апелянта та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на дату звернення з даним позовом до суду (28.03.2019) встановлений ст. 48 УМВС строк позовної давності про стягнення неустойки за перевищення терміну доставки вантажу не сплив, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення відповідної заяви відповідача про застосування позовної давності.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт порушення відповідачем правил перевезення вантажу належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача неустойки в розмірі 77 451,30 грн є обґрунтованою.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції заявив клопотання про зменшення розміру стягнення з нього штрафу, посилаючись на скрутне фінансове становище залізничної галузі, а також відсутність у матеріалах справи доказів того, що позивач поніс збитки внаслідок затримки доставки вантажу.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

При цьому, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.

Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було доведено наявності обставин, з якими законодавець пов`язує можливість зменшення розміру штрафу, зокрема, не надано доказів, що підтверджують його скрутне фінансове становище, а також щодо вжиття ним заходів до належного виконання своїх зобов`язань.

При цьому, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, наведена відповідачем у клопотанні обставина щодо відсутності у позивача збитків внаслідок затримки доставки вагонів, не є тією виключною обставиною, яка б давала підстави для зменшення розміру штрафу за відсутності інших істотних обставин, які б свідчили про таку необхідність.

Крім того, як правильно зауважив суд першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 42 та ч. 2 ст. 218 ГК України, підприємництвом визнається самостійна, ініціативна та на власний ризик господарська діяльність, а відсутність у боржника необхідних коштів не може бути обставиною, що звільняє від господарсько-правової відповідальності за невиконання господарських зобов`язань.

З огляду на вищевикладене, враховуючи інтереси обох сторін та ненадання відповідачем жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності поважності причин неналежного виконання своїх зобов`язань та його скрутного майнового стану (збитки), а також відповідність розміру заявленої до стягнення неустойки наслідкам порушення зобов`язання, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що місцевий господарський суд, належним чином дослідивши обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ПрАТ «ПІВНГЗК» неустойки в розмірі 77 451,30 грн.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4133/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4133/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4133/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 02.07.2019 у справі №910/4133/19.

4. Матеріали справи №910/4133/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.12.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська