ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2019 р. м.Київ Справа№ 910/4762/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

за участю секретаря судового засідання: Короля Д.А.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 27.11.2019 року у справі №910/4762/19 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019, повний текст якого складено 23.09.2019

у справі №910/4762/19 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач) про визнання виконавчого напису від 09.04.2019 за реєстровим №2320, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., щодо стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором №09/01/К від 10.02.2009, а саме: суми кредиту у розмірі 6 814 748,10 грн, суми відсотків за користування кредитом у розмірі 3 172 689,71 грн, пені у розмірі 55 391,31 грн та плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 47 000,00 грн, таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено з порушенням приписів чинного законодавства України, оскільки він міг бути вчинений виключно на нотаріально посвідченій угоді, в той час як спірний кредитний договір укладено в простій письмовій формі. Крім того, послався на відсутність факту безспірності стягнутої за виконавчим написом заборгованості, у зв`язку з чим існують правові підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 у справі №910/4762/19 позов задоволено повністю.

Приймаючи зазначене судове рішення суд першої інстанції вказав на те, що позивачем доведено обґрунтованість підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 у справі №910/4762/19 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права (неправильне тлумачення закону та незастосування закону, який підлягає застосуванню) та з порушенням норм процесуального права.

Крім того, скаржник стверджує, що судом першої істанції безпідставно не застосовано положення пункту другого Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172.

Також, скаржник стверджує, що заява позивача №07/12-1 від 07.12.2018 направлялася завідомо без правової можливості припинення визначених зобов`язань, з причин об`єктивної неможливості зарахування вимог, у зв`язку із відсутністю боргу відповідача перед позивачем за договорами оренди за період грудень 2017 року - січень 2018 року

Додатково скаржник вказує на те, що сама по собі наявність між сторонами незгода із сумою заборгованості або щодо заяви про зарахування зустрічних вимог не може свідчити про відсутність безпірності вимог, а відтак не може свідчити про існування між сторонами спору про характер та зміст зобов`язань за кредитним договором, умов їх виконання або розміру таких зобов`язань, та одночасно не може бути належним доказом існування між сторонами господарського спору.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/4762/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Коробенко Г.П., Кравчук Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2019 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 у справі №910/4762/19 залишено без руху та повідомлено останнє про те, що для усунення недоліків скаржнику протягом десяти днів з дня вручення ухвали слід подати докази сплати судового збору у розмірі 2 881,50 грн.

24.10.2019 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява про усунення недоліків у відповідності до вищезазначеної ухвали суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.10.2019 відкрито апеляційне провадження та розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 у справі №910/4762/19 призначено на 27.11.2019, а також встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

27.11.2019 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.

27.11.2019 у судовому засіданні скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.

Представник позивача у даному судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та підтримав доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу.

Третя особа наданим їй процесуальним правом не скористалася та у дане судове засідання не з`явилась, своїх повноважних представників не направила, про причини своєї неявки суд не повідомила. При цьому, судом апеляційної інстанції було вчинено всі дії з метою належного повідомлення його про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг.

Пунктами 1 частини 3 статті 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У відповідності до п.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи зазначене вище та те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, явка представників сторін не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу у відсутності зазначеного вище учасника справи.

Також, третя особа не скористалася своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надала суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10.02.2009 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №09/01/К, який в подальшому викладався в нових редакціях та до якого сторонами вносилися зміни згідно додаткових угод №1 від 22.04.2009, №2 від 02.06.2009, №3 від 21.07.2010, №4 від 01.10.2010, №5 від 29.04.2011, №6 від 01.01.2012, №7 від 05.01.2012, №8 від 06.01.2012, №9 від 10.01.2012, №10 від 08.11.2013, №11 від 25.12.2014, №12 від 16.02.2015, №13 від 24.02.2015, та договору про внесення змін №14 від 28.03.2016 (надалі разом - Кредитний договір).

При цьому, згідно п. 1.2 договору про внесення змін №14 від 28.03.2016 до кредитного договору №09/01/К від 09.02.2009 сторонами було погоджено, що станом на 28.03.2016 заборгованість позичальника за кредитним договором становить: кредит - 6 814 748,10 грн; проценти - 160 146,58 грн; прострочені проценти - 1 211 510,78 грн; пеня - 137 705,89 грн.

07.12.2018 позивачем направлено відповідачу заяву №07/12-1 про зарахування зустрічних однорідних вимог (припинення зобов`язання зарахуванням), відповідно до якої зазначав, що станом на 07.12.2018 відповідач має заборгованість перед ним зі сплати орендних платежів за договорами оренди від 01.12.2016 у кількості 7 шт. за грудень 2017 року - січень 2018 року в загальному розмірі 314 969,20 грн, а строк виконання відповідного зобов`язання настав 20.12.2017 та 20.01.2018, відповідно. В той же час, станом на 07.12.2018 позивач має заборгованість перед відповідачем за умовами Кредитного договору зі сплати тіла кредиту в загальному розмірі 314 748,10 грн. Враховуючи наведені обставини позивачем було повідомлено відповідача про припинення відповідних зобов`язань у відповідності до ст.601 Цивільного кодексу України шляхом їх зустрічного зарахування.

09.04.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. за реєстровим №2320 було вчинено виконавчий напис на Кредитному договорі (далі - Виконавчий напис), у відповідності до якого запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача невиплачений в строк кредит на підставі Кредитного договору, строк повернення якого настав 08.02.2019, а саме, запропоновано задовольнити вимоги відповідача та стягнути з позивача за період з 28.03.2016 по 10.02.2019 включно: заборгованість за кредитом у розмірі 6 814 748,10 грн; заборгованість за відсотками з користування кредитом у розмірі 3 172 689,71 грн; пеню у розмірі 55 391,31 грн; плату за вчинення виконавчого напису у розмірі 47 000,00 грн, що разом становить, з урахуванням плати за вчинення виконавчого напису, 10 089 829,12 грн.

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання наявності чи відсутності підстав для визнання Виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що Кредитний договір, який у даному випадку не було нотаріально посвідчено, не може відноситися до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в розумінні положень ст.ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат", адже на момент звернення відповідача до приватного нотаріуса для вчинення Виконавчого напису про стягнення відповідної заборгованості з позивача вже не існувало чинних положень які б передбачали можливість вчинення таких дій на укладеному в простій письмові формі договорі. Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що обставини дійсних правовідносин сторін за існуючими між ними правочинами не спростовують відсутність спору між сторонами щодо визначеного Виконавчим написом характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, тобто, не вказують на наявність факту безспірності заборгованості, для стягнення якої його було вчинено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

У відповідності до ст.18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, як вчинення виконавчого напису.

Виконавчий напис - це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості.

Частиною 1 статті 88 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Аналогічні положення містяться в пункті 3.1. Глави 16 "Вчинення виконавчих написів" Розділу ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі - Порядок).

Частиною 1 статті 87 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 2 статті 87 Закону України "Про нотаріат").

Згідно з п.п.1.1., 1.2., 3.2., 3.5. Глави 16 "Вчинення виконавчих написів" Розділу ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (далі за текстом - Перелік). Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999.

Пунктом 2 Розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Разом з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", дійшов висновку про необхідність визнання нечинною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" №1172 в редакції від 29.11.2001.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №910/13233/17

З огляду на що, твердження скаржника про безпідставне не застосовання судом першої інстанції положень пункту другого Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, колегією суддів відхиляються.

Пунктом 1 зазначеного Переліку в редакції від 29.11.2001 передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченої угоди;

б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Тобто, Виконавчий напис міг бути вчинений виключно на нотаріально посвідченій угоді, в той же час Крединий договір, який у даному випадку не було нотаріально посвідчено, не може відноситися до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Крім того, всупереч вищевстановленому, Виконавчий напис був вчинений на підставі п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, який станом на момент його вчинення втратив чинність.

Отже, оскільки укладений між сторонами Кредитний договір не був нотаріально засідченим, а також оскільки Виконавчий напис вчинено фактично на підставі нормативного акту, що втратив чинність, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, Виконавчий напис був вчинений щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором у сумі 10 042 829,12 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 6 814 748,10 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 3172 689,71 грн; заборгованість з пені у розмірі 55 391,31 грн.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції між сторонами існують не вирішенні питання щодо можливого зарахування частини спірної заборгованості за заявою позивача №07/12-1 від 07.12.2018 (а.с.95, 99 т.1).

Як вбачається з вказаної заяви станом на 07.12.2018 відповідач має заборгованість перед позивачем зі сплати орендних платежів за договорами оренди від 01.12.2016 у кількості 7 шт. за грудень 2017 року - січень 2018 року в загальному розмірі 314 969,20 грн, а строк виконання відповідного зобов`язання настав 20.12.2017 та 20.01.2018, відповідно. В той же час, станом на 07.12.2018 позивач має заборгованість перед відповідачем за умовами Кредитного договору зі сплати тіла кредиту в загальному розмірі 314 748,10 грн.

Враховуючи наведені обставини позивачем було повідомлено відповідача про припинення відповідних зобов`язань у відповідності до ст.601 Цивільного кодексу України шляхом їх зустрічного зарахування.

Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Статтями 202, 203 Господарського кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення щодо зарахування зустрічних однорідних вимог містить ст. 601 Цивільного кодексу України.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов`язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна боржника.

Фактично припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, до якої, відповідно, застосовуються загальні положення про правочин.

Згідно із ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Однак, матеріали справи не містять доказів визнання недійсною вказаної вище односторонньої угоди.

При цьому, заперечуючи проти можливості проведення зарахування зустрічних однорідних вимог згідно відповідної заяви, відповідачем не заперечується фактичне існування його заборгованості перед позивачем, обов`язок по сплаті якої було визначено останнім як зустрічне зобов`язання відповідача, однак вказується на те, що така заборгованість була погашена раніше згідно його заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.12.2017 №Е.65.0.0.0/3-161064 та від 22.01.2018 №Е.65.0.0.0/3-177212, згідно яких таке зобов`язання було припинено в рахунок погашення зобов`язань позивача перед відповідачем за іншим кредитним договором (а.с.146-147, 152-153 т.1).

Однак, листами від 17.12.2018 №20.1.0.0.0/7-693006/01 та №20.1.0.0.0/7-693006/01 відповідачем було повідомлено позивачу про відмову від зарахування зустрічних однорідних вимог, проведеного згідно заяв від 20.12.2017 №Е.65.0.0.0/3-161064 та від 22.01.2018 №Е.65.0.0.0/3-177212, вказавши на те, що відповідне зарахування здійснюється в рахунок погашення заборгованості позивача ще за іншим кредитним договором (а.с.144, 151 т.2).

При цьому, вирішуючи у справі №910/21648/17 спір між позивачем та відповідачем про стягнення з останнього заборгованості по сплаті орендної плати в межах існуючих між сторонами орендних правовідносин Верховним Судом в постанові від 11.09.2018 було вказано на неможливість проведення зарахування зустрічних однорідних вимог згідно заяв Банку в силу відсутності безспірності вимог останнього до позивача за кредитним договором №07/30/К від 17.04.2007.

В той же час, вказаний висновок Верховного Суду стосується правовідносин сторін за іншим кредитним договором, ніж пов`язаним із даним спором, однак він підтверджує відсутність чіткої визначеності між сторонами щодо їх взаємних правовідносин в комплексі існуючих кредитних та орендних правочинів.

Враховуючи викладене, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних відносинах сторін відсутня прозорості вимог один до одного, яка б надавала можливість визначити зміст, умови виконання та дійсний розмір їх зобов`язань, що вже саме по собі вказує на існування між сторонами спору щодо дійсного розміру відповідної заборгованості за Кредитним договором, який виник до вчинення Виконавчого напису.

Крім того, як свідчать матеріали справи, направлене відповідачем повідомлення про наявність заборгованості від 14.02.2019, яке було подано нотаріусу для вчинення Виконавчого напису, позивачем не отримано. Вказане свідчить про позбавлення позивача можливості виразити свої заперечення з приводу визначеної банком заборгованості (а.с.30, 32 т.2).

Тобто, зазначене свідчить про порушення прав позивача на захист в процесі вчинення Виконавчого напису.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний Виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, а також вчинений з порушенням приписів законодавства України

Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.

Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 у справі №910/4762/19 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 у справі №910/4762/19 залишити без змін.

3.Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційних скарг покласти на Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк».

4.Матеріали справи №910/4762/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 02.12.2019.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко