ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 916/1837/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Разюк Г.П.,
суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.
при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.,
за участю представників учасників справи:
від прокуратури Біховської М.Ю., посвідчення №052844, дата видачі: 21.05.2019;
від Міністерства оборони України Дідуха С.П., довіреність № 220/526/д, дата видачі: 03.12.2018;
від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Полякова О.Г., довіреність №554, дата видачі: 04.02.2019
від Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Портного М.І., посвідчення адвоката України № 0530 від 10.06.2016р.; ордер серія ДП № 03/000019 від 04.03.2019р
/Кабінет Міністрів України та ТОВ «Реді-Мейд» повідомлені про час та місце розгляду апеляційних скарг належним чином (див. рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень від 15.10.2019), але не скористались правом на участь в судовому засіданні
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Реді-Мейд»
на рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2019, проголошене о 17:17:37 суддею Волковим Р.В. у м. Одесі, повний текст якого складено 26.04.2019
у справі № 916/1837/18
за позовом Заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі позивачів: Кабінету Міністрів України; Міністерства оборони України; Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси
до відповідачів:
1. Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області;
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Реді-Мейд»
про визнання незаконними та скасування рішень та визнання недійсним договору оренди, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018р року Заступник військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), Міністерства оборони України (далі - МОУ), Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси (далі КЕВ м. Одеси) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (далі Авангардівська селищна рада) та Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Реді-Мейд», в якому просив:
-визнати незаконним та скасувати рішення Авангардівської селищної ради від 21.09.2004 №47 «Про надання в оренду земельної ділянки ТОВ «Консент» під розміщення торгівельного комплексу і митного терміналу «Нове місто»;
-визнати незаконним та скасувати рішення Авангардівської селищної ради від 17.09.2009 №960-IV «Про передачу в довгострокову оренду строком на 49 років ТОВ «Реді-Мейд» земельної ділянки площею 27,6059 га, за адресою: смт.Авангард, вул. Базова, 17, Овідіопольського району Одеської області, для розміщення торгівельного комплексу та митного терміналу «Нове місто»;
-визнати недійсним договір оренди землі від 21.09.2009 б/н, укладений на підставі рішення Селищної ради від 17.09.2009 №960-IV щодо земельної ділянки площею 27,6059 га, за адресою: смт Авангард, вул. Базова, 17, Овідіопольського району Одеської області, укладений Авангардівською селищною радою з ТОВ «Реді-Мейд».
Прокурор також просив витрати по сплаті судового збору стягнути з відповідачів на користь військової прокуратури Південного регіону України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в результаті ухвалення вказаних рішень та вибуття до ТОВ «Реді-Мейд» земельної ділянки в користування на умовах оренди були порушені права держави на землі оборони, адже припинення права постійного землекористування Міністерства оброни України могло бути здійснено лише власником земельної ділянки Кабінетом Міністрів України, тобто державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, при цьому не мало значення, чи знаходилась спірна земельна ділянка в межах міста або за його межами.
Відповідачі позов не визнавали та просили застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки з моменту прийняття оскаржуваних рішень минуло майже 15 років, а з часу укладення договору оренди - майже 10 років і Міністерство оборони України та Перший заступник військового прокурора Південного регіону в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України вже зверталися до суду з позовами, що містили аналогічні вимоги, які не були задоволені.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.04.2019 позов задоволено з огляду на те, що органом, уповноваженим управляти державним військовим майном, є Кабінет Міністрів України. Матеріали справи не містять доказів втрати спірним майном статусу військового і, відповідно такого, що є державною власністю, а також доказів прийняття Кабінетом Міністрів України або іншим органом виконавчої влади будь-яких рішень щодо вилучення земельної ділянки і передачі її у комунальну власність територіальної громади, як це передбачено законодавством.
Відмовляючи у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності господарський суд погодився з твердженнями відповідачів про пропуск строку Міністерством оборони України, але зазначив, що Кабінет Міністрів України, як позивач у даній справі, не пропустив строки позовної давності, оскільки довідався про порушення власних прав лише з моменту отримання ухвали суду про порушення у вересні 2015 року провадження у справі №916/3720/15.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Авангардівська селищна рада та ТОВ «РЕДІ-МЕЙД» звернулись до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просили оскаржуване рішення скасувати, постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Скаржники вважають, що рішення винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Авангардівська селищна рада зазначає, що акт №031730 на право постійного користування земельними ділянками площею 117 га у 1983 році видався органом місцевого самоврядування - Овідіопольською районною радою, жодного іншого документа, підтверджуючого передачу спірної земельної ділянки Радою міністрів, у матеріалах справи не має. Під час прийняття вказаного рішення був чинним Земельний кодекс Української PCP 1970 року, в кому була відсутня така категорія земель, як землі оборони. Відведення земельної ділянки у 1983 році для розміщення військового містечка не вказує на автоматичну зміну категорії земель за її цільовим призначенням.
Крім цього, Земельним Кодексом 2001 року не регламентовано питання про момент припинення права користування земельною ділянкою. Оскільки постійне користування земельною ділянкою виникло не з договірних відносин, а на підставі адміністративного акту (про надання земельної ділянки), то припинення такого права не має пов`язуватись із досягненням двосторонньої угоди про припинення права. Моментом припинення права користування земельною ділянкою слід вважати належним чином письмово оформлене волевиявлення землекористувача про таке припинення. Отже, з моменту прийняття рішення Міністром оборони у 2004 році про відмову від права землекористування, спірна земельна ділянка остаточно набула ознак комунальної власності, а відтак селищна рада була компетентною приймати рішення про вилучення земельної ділянки у зв`язку із добровільною відмовою від прав користування з подальшим її наданням в установленому законом порядку.
Також, скаржник зазначає, що органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у відносинах припинення землекористування є саме орган місцевого самоврядування, через який реалізується право державної власності на спірну земельну ділянку, а не Кабінет Міністрів України. А органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у відносинах землекористування спірною земельною ділянкою є Міністерство оборони України, а не Кабінет Міністрів України, який не наділений будь-якими повноваженнями в спірних правовідносинах землекористування.
У зв`язку з чим, на думку скаржника, в задоволенні позову заявленого в інтересах Кабінету Міністрів України слід відмовити, оскільки права та законні інтереси останнього не порушуються оскаржуваними рішеннями та договором.
Скаржник також вказує, що Господарським судом Одеської області в 2006 році у межах справи № 6/279-06- 6754А вже розглядався позов Міністерства оборони України до Авангардівської селищної ради, із залученням третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ТОВ «Консент» та КЕЧ, в якій рішенням (у формі постанови) від 20.10.2006 у задоволенні позову Міністерства оборони України до Авангардівської селищної ради відмовлено повністю. Отже, справу розглянуто по суті. Однак, у відповіді на відзив Військова прокуратура посилається, як на підставу повторного звернення до суду в інтересах МОУ «неналежним чином здійсненний захист Міністерства оборони України інтересів держави щодо земель військового містечка Дальник-15». Проте на думку скаржника, ГПК України не передбачено повторного звернення до суду, із пропущенням строків позовної давності на підставі «неналежного захисту інтересів».
Авангардівська селищна рада зазначає, що строк позовної давності для звернення із подібним позовом для Міністерства оборони України та КЕЧ м.Одеси сплинув в кінці 2007 року, поза як листом №31/1/603 від 21 серпня 2004 року Квартирно-експлуатаційна частина погодила вилучення земельної ділянки площею 28,8 га, яка перебувала у користуванні на підставі Акту №031730 для її передачі ТОВ «КОНСЕНТ», а Міністерством оборони таке погодження було надано листом №227-946 від 09.06.2004 і тому суд при прийняті рішення мав застосувати строк позовної давності. Крім цього, Військова прокуратура була обізнана про існування спірного питання ще у 2006 році, оскільки Генеральною прокуратурою, структурним підрозділом якої вона є, здійснювалася перевірка ТОВ «Консент» з приводу повернення права землекористування на зазначену земельну ділянку, що підтверджується листом Генеральної прокуратури від 30.01.2006 №10/2-26727-05, отже строк позовної давності для звернення до суду для останньої в інтересах держави також сплинув. Кабінету Міністрів України також було відомо про передачу земельної ділянки ТОВ «Консент», оскільки у 2005-2006 роках Міністерством внутрішніх справ України листом № 425 від 21.09.2006 погоджено розширення проїждж.ої частини, Міністерство аграрної політики погодило Еколого-агрохімічний паспорт поля, Міністерство охорони навколишнього середовища 22.06.2005 надіслало висновок експертизи, Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій склало Експертний висновок №46-977 від 14.06.2005 (перелічені документи містяться в матеріалах справи- т.1,а.с.95-112/ , отже для нього строк позовної давності сплинув у 2008 році.
ТОВ «Реді-Мейд» в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вилучення спірної земельної ділянки мало проводитись лише за погодженням із Кабінетом Міністрів України, так як вичерпний перелік випадків, коли таке погодження є обов`язковим, зазначений в ст. 149 ЗК України, де встановлено, що КМУ вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених ч. ч. 5 - 8 цієї статті, та у випадках, визначених ст. 150 цього Кодексу.
Крім цього, ТОВ «Реді-Мейд» в апеляційній скарзі наполягає на тому, що строк позовної давності для звернення із позовом для Міністерства оборони України, КЕЧ м.Одеси та Військової прокуратури сплинув, з підстав, на які посилається в Авангардівська селищна рада, і тому в позові слід відмовити.
Також, ТОВ «Реді-Мейд» вважає, що законність та обґрунтованість рішення Авангардівської селищної ради від 21.09.2004 №417 вже встановлена у 2006 році судовим рішенням у справі № 6/279-06-6754А і, на думку скаржника є обов`язковими для врахування у справі №916/1837/18 за ст.75 ГПК України, і наявність цієї обставини повністю виключає можливість задоволення позовних вимог.
До Південно-західного апеляційного господарського суду від Військової прокуратури Південного регіону України та Кабінету Міністрів України надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких останні зазначають, що рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2019 є законним, обґрунтованим, прийнятим з повним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та правильним застосуванням норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права, а доводи, наведені у апеляційних скаргах - безпідставними, необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзивів на неї, заслухавши присутніх представників учасників справи у судовому засіданні , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, у 1983 році Чабанській квартирно-експлуатаційній частині селище Гвардійське Комінтернівського району видано Державний акт серії Б №031730 (№Р-83-3/1) на право постійного користування земельними ділянками площею 117 га з цільовим призначенням для будівництва об`єктів, до складу яких увійшла земельна ділянка, на якій розташоване військове містечко Дальник 15, площею 28,8 га, що знаходиться на території Авангардівської селищної ради (т. 1, а.с. 23-25).
09.06.2004 Міністерство оборони України листом №227/946, адресованим Голові Одеської обласної державної адміністрації Гриневецькому С.Р., надало згоду на вилучення земельної ділянки площею 28,8 га, закріпленої за військовою частиною НОМЕР_1 та розташованою за адресою: с. Авангард, Овідіопольский район, Одеська область з подальшим наданням її в установленому законодавством порядку ТОВ «Консент» під будівництво торговельного комплексу (т. 1, а.с. 31, т. 2, а.с.94).
На виконання рішення Міністерства оборони України від 09.06.2004 №227/946, Квартирно-експлуатаційним управлінням Південного оперативного командування Міністерства оборони України 21.08.2004 направлено лист №31/1/603 Голові Авангардівської селищної ради, яким погоджено вилучення земельної ділянки площею 28,8 га (т.2 а.с. 97).
Рішенням ХХІІІ сесії Авангардівської селищної ради № 417 від 21.09.2004 «Про надання в оренду земельної ділянки ТОВ «Консент» під розміщення торгівельного комплексу і митного терміналу «Нове місто» (т.1, а.с.26) вирішено надати ТОВ «Консент» в оренду терміном на 50 років земельну ділянку площею 27,6059 га під розміщення торговельного комплексу і митного терміналу «Нове місто» в смт. Авангард по вул. Базова №17 за рахунок земель оборони, що знаходились у користуванні Чорноморської (раніше Чабанської) квартирно-експлуатаційної частини району (п.5).
17.09.2009 рішенням ХХХ сесії Авангардівської селищної ради №959-IV «Про припинення права користування на умовах оренди ТОВ «Консент» земельної ділянки площею 27,6059 га, за адресою: смт. Авангард, вул. Базова, 17, Овідіопольського району Одеської області для розміщення торгівельного комплексу та митного терміналу «Нове місто» було вирішено припинити право користування на умовах оренди ТОВ «Консент» цією земельною ділянкою у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно, яке розташоване на цій земельній ділянці до ТОВ «Реді-Мейд». Договір оренди, укладений 29.09.2004 між Авангардівською селищною радою і ТОВ «Консент» вирішено вважати таким, що припинив дію (т.1, а.с. 27).
17.09.2009 Авангардівською селищною радою прийнято рішення 960-VI «Про передачу в довгострокову оренду строком на 49 років товариству з обмеженою відповідальністю «Реді-Мейд» земельної ділянки площею 27,6059 га за адресою: смт.Авангард, вул. Базова, 17, Овідіопольського району Одеської області для розміщення торгівельного комплексу та митного терміналу «Нове місто». (т.1. а.с.28).
На підставі вищевказаного рішення, 21.09.2009 між Авангардівською селищною радою (Орендодавець) та ТОВ «Реді-Мейд» укладено Договір оренди земельної ділянки строком на 49 років (т.1, а.с. 29-30).
На думку Заступника військового прокурора Південного регіону України в результаті ухвалення вказаних рішень та вибуття до ТОВ «Реді-Мейд» земельної ділянки в користування на умовах оренди були порушені права держави на землі оборони, адже припинення права постійного землекористування Міністерства оброни України могло бути здійснено лише власником земельної ділянки Кабінетом Міністрів України, тобто державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування, що і стало підставою для звернення останнього до суду із відповідним позовом.
Згідно частини першої статті 13 Конституції України земля та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до частини першої статті 14 наведеного Закону, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 5 статті 116 вказаного Закону унормовано, що Кабінет Міністрів України здійснює управління державною власністю відповідно до закону.
За приписами пункту "а" частини 1 статті 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Згідно до статті 77 цього Кодексу, у редакції чинній на момент винесення оспорюваних рішень, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони" визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
Законом встановлено порядок виділення землі для військових потреб і на час прийняття оспорюваних рішень статтею 4 цього закону передбачався єдиний вид використання земель оборони в господарських цілях, а саме, військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Частиною другою статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" належить до компетенції Кабінету Міністрів України.
Згідно із частиною першою статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Частиною десятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він визнається недійсним у судовому порядку.
Відповідно до пункту "а" частини першої статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.
Частиною третьою статті 142 наведеного Кодексу визначено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
Проаналізувавши наведені положення законодавства, встановивши, що земельна ділянка, право на постійне користування якою припинено оспорюваним рішенням, відноситься до земель оборони, власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який і має розпоряджатися ними, та те, що останній від імені власника згоду на припинення права користування спірною земельною ділянкою, її вилучення на користь органів місцевого самоврядування та передачу в оренду не надавав, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що Авангардівська сільська рада прийняла рішення та уклала оспорюваний договір всупереч передбаченому законодавством порядку.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 916/3727/15. Згідно ч.4 ст.236 ГПК України висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Судова колегія не приймає до уваги лист МОУ від 09.06.2004 №227/946, який був адресований голові Одеської обласної державної адміністрації, як доказ добровільної відмови від права користування земельною ділянкою, оскільки за відсутності згоди Кабінету Міністрів України на припинення права користування спірною земельною ділянкою та її вилучення на користь органів місцевого самоврядування вказана відмова жодних правових наслідків не породжує.
Отже, колегія суддів враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені обставини справи, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийнявши спірні рішення та уклавши оспорюваний правочин, Авангардівська селищна рада незаконно розпорядилась землями державної власності, які належать до земель оборони, за відсутності доказів відмови від земельної ділянки її власника.
Між тим, задоволення позову унеможливлюється спливом позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами у даній справі.
У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 зі справи № 911/3681/17 аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами довідалася та могла довідатися у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Згідно частини четвертої статті 267 наведеного Кодексу, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, відступати від якої колегія суддів підстав не вбачає.
Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
Як вбачається з матеріалів справи, позиція місцевого господарського суду в частині строків позовної давності ґрунтується на тому, що КМУ, як позивач у даній справі, дізнався про існування оспорюваних рішень та орендної угоди лише з вересня 2015 року - з моменту отримання ухвали про порушення провадження у справі №916/3270/15, а до цього не був та не міг бути обізнаний відносно вибуття спірної земельної ділянки до ТОВ «Реді-Мейд» в користування на умовах оренди.
Однак колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки КМУ, Міністерство оборони та КЕВ, якби ними вживались заходи щодо з`ясування стану своїх майнових прав, могли довідатися про порушення свого права та/або про особу, яка його порушила значно раніше, враховуючи наступне.
За змістом пунктів 1.1 -1.4 Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483, землі, які використовують Збройні Сили України, підлягають обов`язковому обліку, цільовому використанню і правильному утриманню. Облік земель повинен бути своєчасним, повним, достовірним і точним. Облік земель в органах квартирно-експлуатаційної служби ведеться з метою своєчасного забезпечення відповідних посадових осіб, органів квартирно-експлуатаційної служби, а також відповідних рад, в адміністративних межах яких знаходиться землекористувач, даними про наявність, рух і якісний стан земель, контролю за збереженістю, законністю, доцільністю й ефективністю використання земель, підготовки вихідних даних для складання облікових документів, установлених табелем термінових донесень будівельно-квартирних органів МОУ.
Згідно до ст.5 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України, в редакції що діяла на час прийняття оспорюваних рішень, для забезпечення постійного державного контролю за наявністю, якісним станом і ефективністю використання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил України, щорічно проводиться його інвентаризація згідно з Положенням про інвентаризацію військового майна, яке затверджується Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, позивачі були зобов`язані здійснювати своєчасний, повний та достовірний контроль за обліком, цільовим використанням та збереженістю земель оборони щорічно, а отже мали можливість довідатись про порушення власних прав при передачі земельної ділянки в користування ще ТОВ «Консент» не пізніше 2005 року. Крім того, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна перші відомості про належність земельної ділянки Авангардівській селищній раді відображені в них 28.01.2008 при накладанні арешту, а оспорюваний договір оренди землі від 21.09.2009 б/н, укладений Авангардівською селищною радою з ТОВ «Реді-Мейд», зареєстровано 17.01.2015, а позов подано 30.08.2018, отже в будь-якому випадку за межами трирічного строку позовної даності.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2019 у справі №916/1526/18 та у постанові Великої палати Верховного суду від 27.11.2019 у справі № 914/3224/16, відступати від якої колегія суддів правових підстав не вбачає.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Колегія суддів зазначає, що як прокурор так і позивачі в силу наведених вище положень законодавства та встановлених місцевим господарським судом обставин справи повинні були своєчасно цікавитися та перевіряти відомості про наявність, рух і якісний стан земель, здійснювати контроль за збереженістю, законністю, доцільністю й ефективністю використання земель, отже не могли не бути обізнаними про здійснення фактичного використання спірної земельної ділянки новим користувачем земельної ділянки в силу Рішень, та відповідно могли своєчасно звернутися до суду за захистом порушеного права, а негативним для держави результатом їх бездіяльності є пропуск трирічного строку позовної давності.
За таких обставин, висновки місцевого господарського суду з посиланням, зокрема, на постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №359/2012/15-ц, від 06.06.2018 у справі № 372/1387/13, є безпідставними, оскільки в силу правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17 слід враховувати останню позицію суду касаційної інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів застосовує до спірних правовідносин, які виникли у справі, що переглядається, правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16.
Відтак, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про який заявлено всіма відповідачами, подана Прокурором у рамках провадження у даній справі позовна заява задоволенню не підлягає.
Крім того, відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Отже, право користування земельною ділянкою ТОВ «Реді- Мейд» на спірний об`єкт становить "майно", яке підпадає під захист ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
В рішенні Європейського суду з прав людини "Зеленчук та Цицюра проти України" від 22.05.2018 зазначено, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів".
Втручання держави у право власності є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар" (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.
Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до цієї статті слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним (нормативний акт повинен бути доступним та передбачуваним); чи переслідує воно легітимну мету, тобто вчинене в інтересах суспільства (має суспільний, публічний інтерес); чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном шляхом обмеження прав) пропорційним визначеним цілям чи забезпечено справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.
Суд перевіряє відповідність втручання вимогам цієї статті, встановлюючи, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право заявника мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання, зазначені вище. З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з твердженнями скаржників про те, що в даному випадку позивачами не обгрунтовано який конкретно суспільний інтерес існує щодо позбавлення ТОВ «Реді- Мейд» можливості здійснювати господарську діяльність на орендованій земельній ділянці, яку воно обіймає протягом останніх 10 років і за оренду якої справно сплачує орендну плату до місцевого бюджету, який і спрямовується на задоволення суспільного інтересу територіальної громади Авангардівської селищної ради.
Слід зазначити, що правовідносини з приводу земельної ділянки площею 27,6059 га, за адресою: смт.Авангард, вул. Базова, 17, Овідіопольського району Одеської області були предметом розгляду в судових справах з іншим складом учасників процесу, зокрема: за позовом Міністерства оборони України до Авангардівської селищної ради за участю третіх осіб ТОВ «Консент» та Одеського квартирно-експлуатаційного відділу у справі 6/279-06-6754А, чинною постановою в якій від 20.10.2006 відмовлено у визнані протиправним та нечинним з моменту прийняття рішення Авангардівської селищної ради № 417 від 21.09.2004 «Про надання в оренду земельної ділянки ТОВ «Консент» під розміщення торгівельного комплексу і митного терміналу «Нове місто» та № 643 від 5.06.2005 «Про надання ТОВ «Консент» дозволу на будівництво торговельного комплексу та митного терміналу «Нове місто», а також за позовом Військової прокуратури Південного регіону в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Авангардівської селищної ради за участю третіх осіб Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси, який залишено без розгляду ухвалою суду від 11.11.2015 у справі №916/3720/15.
Враховуючи вищевикладене , апеляційні скарги Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Реді-Мейд» підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2019 у справі № 916/1837/18 - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову через сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами у даній справі.
Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом підлягають віднесенню на Військову прокуратуру Південного регіону України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 277, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Реді-Мейд» задовольнити, рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2019 року у справі № 916/1837/18 скасувати, в позові відмовити.
Стягнути з Військової прокуратури Південного регіону України на користь Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Реді-Мейд» по 7929грн. судового збору, сплаченого за розгляд апеляційних скарг.
Видачу наказів за постановою з зазначенням повних реквізитів сторін доручити Господарському суду Одеської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 2.12.2019 о 09.40.

Головуючий суддя Разюк Г.П.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Ярош А.І.