ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2019 р. Справа№ 910/9685/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Яковлєва М.Л.

Кравчука Г.А.

за участю секретаря судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 28.11.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія -ВР"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 (повний текст складено 23.09.2019)

у справі №910/9685/19 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СБМУ "Підряд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія -ВР"

про стягнення 200000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СБМУ "Підряд" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія - ВР" про стягнення 200000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки у спрощений спосіб, відповідно до якого позивач поставив відповідачу товар на суму 576178,68 грн, вартість якого відповідачем в повному обсязі оплачена не була, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 200000 грн.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти позову, вказував, що позов подано передчасно, посилаючись на положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України та частин 1, 2 статті 222 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2019 позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія-ВР" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СБМУ "Підряд" заборгованість в сумі 200000 (двісті тисяч) грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 3000 (три тисячі) грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заборгованості у відповідача перед позивачем. При цьому суд дійшов висновку, що строк оплати відповідачем товару, отриманого від позивача за видатковою накладною № РН-0001708 від 09.12.2017, є таким, що настав.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія-ВР" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 у справі №910/9685/19 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі скаржником викладено обставини, на яких ґрунтуються заперечення на позов, аналогічні тим, які викладено у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія-ВР" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 у справі №910/9685/19; призначено розгляд апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що мотиви та підстави, зазначені в ній щодо скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

В судове засідання апеляційної інстанції представник відповідача не з`явився.

Оскільки явка представників сторін в судові засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника відповідача.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 174 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) цивільні права і обов`язки виникають, зокрема, з правочинів, господарських договорів та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За правилами ст. ст. 205, 206 ЦК України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі за вибором сторін, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення.

Згідно з положеннями ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі видаткової накладної №РН-0001708 від 09.12.2017 поставив відповідачу асфальтобетон А-40 МКА у кількості 254 т. за ціною 1890,35 грн без ПДВ на суму 576178,68 грн з урахуванням ПДВ.

Для оплати поставленого товару позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №СФ-00516 від 07.12.2017, який відповідачем було оплачено частково в сумі 376178,68 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи банківською випискою.

Тобто факт поставки позивачем та отримання відповідачем товару за вказаною вище видатковою накладною свідчить про укладення сторонами договору у спрощений спосіб відповідно до ст. ст. 202, 205, 207 ЦК України, який відповідає вимогам ст. ст. 180, 181 ГК України та містить ознаки договору поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Спір у даній справі виник внаслідок порушення відповідачем його зобов`язання з оплати вартості товару; відповідачем оплату вартості товару здійснено частково в сумі 376178,68 грн, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 200000 грн.

В силу вимог ст. ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

06.03.2019 позивач направив на адресу відповідача, претензію №17 від 25.02.2019, в якій вимагав оплатити залишок боргу в сумі 200000,00 грн.

Факт направлення вказаної претензії підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист від 06.03.2019 та фіскального чеку.

Вказана претензія залишена відповідачем без виконання у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов та апеляційній скарзі, про те, що строк виконання зобов`язання не настав є безпідставними, оскільки з урахуванням звернення позивача до відповідача з претензією, зобов`язання зі сплати вартості товару мало бути виконане протягом 7 днів з дати пред`явлення вказаної вимоги.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на положення статті 692 Цивільного кодексу України, зі змісту якої вбачається, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак, обов`язок покупця оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена також в постанові Верховного суду України від 19.08.2014 у справі №925/1332/13.

Отже, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 200000 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладається судом на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія -ВР" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 у справі №910/9685/19залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9685/19 повернути Господарському суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 02.12.2019.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді М.Л. Яковлєв

Г.А. Кравчук