ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.19 р. Справа № 924/778/19

за позовною заявою Приватного підприємства сільськогосподарського виробництва "СІМ.Я" (32132, Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Шарівка, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНКРІС-АГРО" (36014, м. Полтава, вул. Соборності, буд. 66, )

про визнання договору, додатків до договору та видаткових накладних недійсними

Суддя Ореховська О.О.

Секретар судового засідання Кобець Н.С.

За участю представників сторін:

від позивача: Юдов В.О., посвідчення адвоката № 000307 від 17.08.2018р. (приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції із господарського суду Хмельницької області, повноваження перевірено)

від відповідача: Соколенко А.В., згідно витягу з ЄДР - підписант (приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції із Сумського районного суду Сумської області, повноваження перевірено)

В судовому засіданні 19.11.2019р. суд, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив, що повне рішення буде складено протягом десяти днів з дня проголошення вступної і резолютивної частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Розглядається позовна заява Приватного підприємства сільськогосподарського виробництва "СІМ.Я" (далі - ПП с/г виробництва "СІМ.Я", позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНКРІС-АГРО" (далі - ТОВ "ІНКРІС-АГРО", відповідач) про визнання Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р., додатків до нього за № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р. та видаткових накладних за № І00000337 від 18.04.2018р., № І00000338 від 18.04.2018р., № І00000433 від 24.04.2018р. недійсними.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірний договір директором позивача не укладався; підпис на спірному договорі та додатках до нього не відповідає фактичному підпису директора позивача ОСОБА_2 ; відбиток печатки на спірному договорі, додатках до нього, а також видаткових накладних, не є печаткою позивача, оскільки печатка позивача була втрачена в грудні 2017 року, договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що на думку позивача є підставою для визнання даного договору недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 29.07.2019р. зазначену позовну заяву передано за територіальною підсудністю до господарського суду Полтавської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2019р. позовну заяву ПП с/г виробництва "СІМ.Я" передано на розгляд судді Ореховській О.О.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 20.08.2019р. позовну заяву ПП с/г виробництва "СІМ.Я" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 924/778/19. Справу постановлено розглядати у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 19.09.2019р.

Згідно ухвали господарського суду Полтавської області від 19.09.2019р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву у підготовчому засіданні до 29.10.2019р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 29.10.2019р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів ( вх. № 9350 від 04.09.2019р.); відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судово -почеркознавчої експертизи підпису директора Приватного підприємства сільськогосподарського виробництва "СІМ.Я" та судово - технічної експертизи документів (вх. № 10010 від 19.09.2019р.); закрито підготовче провадження у справі № 924/778/19; справу призначено до судового розгляду по суті на 19.11.2019р.

Сторони у справі належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення рекомендованого поштового відправлення - ухвали суду від 29.10.2019р.

Матеріали справи свідчать, що позивач при зверненні до господарського суду Хмельницької області разом з позовною заявою подав клопотання від 24.07.2019р. № 6СІ/ЮО/07.2019 , в якому просить суд:

1. призначити судово-почеркознавчу експертизу підпису директора ПП с/г виробництва "СІМ.Я" ОСОБА_2 на Договорі поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. та додатках до нього № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р., видаткових накладних № РІ00000337 від 18.04.2018р., № РІ00000338 від 18.04.2018р. та РІ 000000433 від 24.04.2018р., на Витязі № 0005 з реєстру платників податку на додану вартість щодо ПП с/г виробництва "СІМ.Я", на листі за № 41-94/286 від 02.06.2014р., виданого відділом статистики в Ярмолинецькому районі щодо ПП с/г виробництва "СІМ.Я", проведення якої доручити Хмельницькому відділенню Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України;

2. призначити судово-технічну експертизу документів, а саме: Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. та додатків до нього № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р., видаткових накладних № РІ00000337 від 18.04.2018р., № РІ00000338 від 18.04.2018р. та РІ 000000433 від 24.04.2018р., Витягу № 0005 з реєстру платників податку на додану вартість щодо ПП с/г виробництва "СІМ.Я", листа за № 41-94/286 від 02.06.2014р., виданого відділом статистики в Ярмолинецькому районі щодо ПП с/г виробництва "СІМ.Я", проведення якої доручити Хмельницькому відділенню Київського науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України;

3. з метою проведення судово-почеркознавчої експертизи підпису директора ПП с/г виробництва "СІМ.Я" ОСОБА_2 та судово - технічної експертизи документів витребувати у ТОВ "ІНКРІС-АГРО" оригінали Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. та додатків до нього № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р., видаткових накладних № РІ00000337 від 18.04.2018р., № РІ00000338 від 18.04.2018р. та РІ 000000433 від 24.04.2018р., Витягу № 0005 з реєстру платників податку на додану вартість щодо ПП с/г виробництва "СІМ.Я", листа за № 41-94/286 від 02.06.2014р., виданого відділом статистики в Ярмолинецькому районі щодо ПП с/г виробництва "СІМ.Я", які мають знаходитися у ТОВ "ІНКРІС-АГРО", оскільки останні відсутні у позивача;

4. на час проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертиз провадження у справі зупинити.

Представник позивача в судовому засіданні зазначене клопотання підтримує, на його задоволенні наполягає.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення клопотання позивача про призначення судових експертиз у даній справі заперечує. Вказує, що факт укладання спірного договору та додатків до нього встановлено в судовому порядку господарським судом Хмельницької області, а призначення експертиз призведе лише до затягування розгляду даної справи.

Дослідивши доводи позивача, суд не вбачає підстав для призначення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертиз з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до ч.1 ст.100 ГПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Статтею 104 ГПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін; розумність строків розгляду справи

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.06.2009р. зі справи "Термобетон" проти України" (заява № 22538/04) оголосив скаргу за пунктом 1 статті 6 Конвенції щодо надмірної тривалості провадження прийнятною та постановив, що у цій справі мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції і держава-відповідач має сплатити компанії-заявнику відшкодування моральної шкоди. При цьому Суд дійшов висновку щодо наявності необґрунтованої затримки у справі заявника з огляду на те, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись у світлі обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, важливість предмета розгляду для заявника, тоді як у даній справі за низку затримок (зокрема, направлення справи на новий розгляд до суду нижчої інстанції, затримки, спричинені зміною питань, поставлених експертам, а також тривалим періодом процедурної бездіяльності) має відповідати Уряд.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Суд дійшов до висновку, що вирішення даного спору не потребує спеціальних знань у іншій області, ніж право, матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення справи по суті, а тому клопотання позивача про призначення судових експертиз судом відхиляється.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. № 9394 від 04.09.2019р.) проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві. Зокрема, зазначає, що причиною звернення позивача до суду з даним позов є небажання останнього сплачувати існуючу заборгованість за спірним договором, оскільки, як вказує, рішенням господарського суду Хмельницької області від 29.05.2019р. у справі № 924/102/19 присуджено до стягнення солідарно з ПП с/г виробництва "СІМ.Я" та ОСОБА_2 на користь ТОВ "ІНКРІС-АГРО" заборгованість за поставлений товар за договором поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. ( який є предметом спору в межах даної справи) в сумі 249 931,94грн. основного боргу, 83 310,65грн. штрафу, 60 421,91грн. пені, 47 005,66грн. 28% річних, 49 713,73грн. процентів за користування кредитом, 5 992,50грн. курсових коливань. Також відповідач вказує на той факт, що позивач здійснив часткову оплату товару за спірним договором. При цьому відповідач звертає увагу на те, що перерахування грошових кошти було здійснено позивачем за двома платіжними дорученнями і в тих сумах, які вказані в додатках до спірного договору, що свідчить про вчинення позивачем дій спрямованих на виконання умов спірного договору.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає.

Представник відповідача проти позову заперечує за мотивами, викладеними у відзиві на позов .

Під час розгляду справи судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

В обгрунтування заявлених вимог позивачем залучено до позовної заяви копію Договору від 20.03.2018р. ( далі - спірний Договір) між ТОВ "ІНКРІС-АГРО" (відповідач - постачальник) та ПП с/г виробництва "СІМ.Я" (позивач - покупець) № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. з додатками до нього за № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р. (а.с. 19-23 т. 1).

Умовами зазначеного Договору поставки визначено, зокрема наступне:

- в строки, визначені Договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його ціну, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі визначеній відповідно до умов Договору (п. 1.1. Договору).

- загальна вартість Договору складається з загальної вартості товару, визначену із врахуванням вимог п.п. 2.2-2.5 договору, що передається за договором та сум належних до сплати відсотків за користування товарним кредитом. Вартість (ціна) товару встановлюється у гривнях і відображається в Додатках до Договору (п. 2.1. Договору);

- покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару , визначеної із врахуванням вимог п.п. 2.2.-2.5, у вигляді авансової частини та відстрочення платежу, в розмірах, вказаних у Додатках до Договору , шляхом перерахування коштів в національній валюті на банківський рахунок постачальника (п. 2.6. Договору);

- за користування товарним кредитом, покупець сплачує на користь постачальника відсотки, розмір яких передбачений додатком до договору. Сума відсотків підлягає оподаткуванню податком на додану вартість . Податок на додану вартість додається до нарахованої суми відсотків та підлягає обов"язковій оплаті покупцем (п. 2.7. Договору);

- моментом переходу права власності на товар від постачальника до покупця є дата виписки видаткової накладної на товар (п. 2.12. Договору);

- покупець зобов`язаний провести оплату за товар та сплатити відсотки за користування товарним кредитом з дотриманням порядку та термінів, передбачених п. 2 Договору та Додатку до нього (п. 3.2.1 Договору);

- строк користування товарним кредитом починається з дня, передбаченого додатком до договору, але не раніше дня наступного за днем отримання товару покупцем та закінчується у день повного розрахунку покупцем за поставлений товар (п. 2.8. Договору);

- у випадку прострочення виконання грошових зобов`язань по оплаті вартості товару та/або відсотків за користування товарним кредитом строком на 30 календарних днів або більше, постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язується сплатити та погоджується з тим, що відсотки за користування товарним кредитом протягом усього періоду користування цим кредитом встановлюються в розмірі 14% та мають бути сплачені покупцем на рахунок постачальника на умовах, встановлених розділом 2 договору ( пп. 7.2.1. Договору);

- Даний Договір складений в двох примірниках, по одному для кожної сторони та набирає чинності з моменту його підписання (п. 9.12 Договору).

До матеріалів позовної заяви залучено копії видаткових накладних за № І00000337 від 18.04.2018р. на суму 214 500,00грн., № І00000338 від 18.04.2018р. на суму 184 740,00грн., № І00000433 від 24.04.2018р. на суму17 313,24грн., які свідчать про здійснення ТОВ "ІНКРІС-АГРО" поставки товару ПП с/г виробництва "СІМ.Я" на загальну суму 419 513,24грн. на підставі Договору № 00108-ХМ від 20.03.2018р. Зазначені видаткові накладні підписані представниками сторін та скріплені печатками (а.с. 24-26 т. 1).

Від імені позивача Договір № 00108-ХМ від 20.03.2018р., додатки до договору та видаткові накладні підписані від імені ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ), як директора ПП с/г виробництва "СІМ.Я", та підпис якої скріплений печаткою юридичної особи.

Судом встановлено, що рішенням господарського суду Хмельницької області від 29.05.2019р. у справі № 924/102/19 (а.с. 12-17 т. 2) за позовом ТОВ "ІНКРІС-АГРО" до 1) ПП с/г виробництва "СІМ.Я" та 2) ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за Договором поставки № 00108-ХМ від 20.03.2018р. позовні задоволено частково. Присуджено до стягнення солідарно з ПП с/г виробництва "СІМ.Я" та ОСОБА_2 на користь ТОВ "ІНКРІС-АГРО" 249 931,94грн. основного боргу, 83 310,65 грн., штрафу, 60 421,91 грн. пені, 47 005,53 грн. 28% річних, 5 992,50 грн. курсових коливань, 49 713,73 грн. процентів за користування кредитом. Присуджено до стягнення з ПП с/г виробництва "СІМ.Я" та ОСОБА_2 витрат по сплаті судового збору. У задоволенні стягнення 0,13 грн. 28% річних, 10 984,17 грн. процентів за користування товарним кредитом та 20452,77 грн. інфляційних втрат відмовлено.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вищевказане рішення господарського суду Хмельницької області від 29.05.2019р. у справі № 924/102/19 оскаржено в апеляційному порядку. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.10.2019р. (залучено до матеріалів справи) рішення господарського суду Хмельницької області від 29.05.2019р. у справі №924/102/19 залишено без змін.

Позивач звертаючись з позовом в межах даної справи стверджує, що директор ПП с/г виробництва "СІМ.Я" ОСОБА_2 не підписувала Договір поставки № 00108-ХМ від 20.03.2018р. з додатками до нього та не проставляла на них печатки, не підписувала видаткові накладні, не вчиняла жодних дій відносно спірного договору, а про його існування позивач дізнався лише в лютому 2019 року. При цьому зазначає, що станом на 20.03.2018р. єдиною особою , що мала право підпису від ПП с/г виробництва "СІМ.Я" була ОСОБА_3 ( витяг з ЄДРПОУ - а.с. 27 т. 1), яка призначена на посаду директора згідно наказу № 1 від 10.05.2014р. (а.с. 29 т. 1) та у відповідності до положень Статуту ПП с/г виробництва "СІМ.Я". Відповідно до наказу ПП с/г виробництва "СІМ.Я" № 7 від 12.03.2018р. у період з 12.03.2018р. по 23.03.2018р. перебувала у неоплачуваній відпустці (а.с. 30 т. 1).

Зазначає, що станом на 20.03.2018р. (на дату укладання Договору) та у період з 18.04.2018р. по 24.04.2018 р. (дата отримання ТМЦ) печатка та копії документів ПП с/г виробництва "СІМ.Я" були втрачені, на підтвердження чого надав лист Ярмолинецького ВП ГУНП в Хмельницькій області від 23.07.2019р. за вих. № 3202 (а.с. 32 т. 1).

З урахуванням зазначених обставин позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р., додатків до нього за № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р. та видаткових накладних за № І00000337 від 18.04.2018р., № І00000338 від 18.04.2018р., № І00000433 від 24.04.2018р. недійсними.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України)).

В силу положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

В силу припису ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За приписом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися в формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Як вже зазначалося вище, рішенням господарського суду Хмельницької області від 29.05.2019р. у справі № 924/102/19, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.10.2019р., присуджено до стягнення солідарно з ПП с/г виробництва "СІМ.Я" та ОСОБА_2 на користь ТОВ "ІНКРІС-АГРО" 249 931,94грн. основного боргу, 83 310,65 грн., штрафу, 60 421,91 грн. пені, 47 005,53 грн. 28% річних, 5 992,50 грн. курсових коливань, 49 713,73 грн. процентів за користування кредитом. У задоволенні стягнення 0,13 грн. 28% річних, 10 984,17 грн. процентів за користування товарним кредитом та 20452,77 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Вказаними рішенням господарського суду Хмельницької області від 29.05.2019р. та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.10.2019р. у справі № 924/102/19 встановлено факт укладення між ПП с/г виробництва "СІМ.Я" та ТОВ "ІНКРІС-АГРО" Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. з додатками до нього за № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р. ( які є предметом спору у межах даної справи).

При цьому суд апеляційної інстанції встановив той факт, що договір поставки та додатки до нього підписані уповноваженими представниками та скріплені відтисками печаток сторін.

Судами встановлено, що на виконання умов Договору поставки ТОВ "ІНКРІС-АГРО" поставило ПП с/г виробництва "СІМ.Я", а ПП с/г виробництва "СІМ.Я" прийняло товар на загальну суму 416 555,24грн. Факт поставки товару підтверджується накладними №100000338 від 18.04.2018р. на суму 184 740,00 грн., №100000433 від 24.04. 2018р. на суму 17 313,24 грн. та №100000337 від 18.04.2018р. на суму 214 500,00 грн., які підписані сторонами, скріплені відтисками печаток.

За змістом постанови суду апеляційної інстанції, факт отримання товару за договором ПП с/г виробництва "СІМ.Я" та ОСОБА_2 не заперечують. Товар покупцем - ПП с/г виробництва "СІМ.Я" не повернуто, оплату отриманого товару ПП с/г виробництва "СІМ.Я" здійснило лише частково, в сумі 166 621,28грн., що підтверджується платіжними дорученнями №9 та №10 від 27.11.2019р.

Колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду погодилася з позицією суду першої інстанції та зазначила, що оскільки до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, тому в силу ст.ст. 655, 692 ЦК України та умов Договору факт прийняття ПП с/г виробництва "СІМ.Я" товару та невиконання ним обов`язку з вчасної оплати частинами вартості поставленого товару зумовлює виникнення у нього зобов`язання оплатити вартість частини товару в сумі 249 931,94 грн.

Відповідно до п.4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії .

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності .

Отже, рішення господарського суду Хмельницької області від 29.05.2019р. та постанова Північно - західного апеляційного господарського суду від 07.10.2019р. у справі № 924/102/19 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Як вже зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Зокрема, за правилами частини 2 статті 203 ЦК України, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За твердженням позивача спірний договорі та додатки до нього підписані особою, яка не мала на це цивільної дієздатності, оскільки підпис на спірному договорі не належить директору ПП с/г виробництва "СІМ.Я" ОСОБА_2 , як це зазначено у самому договорі, а належить іншій особі.

За приписами ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Водночас згідно ч. 2 цієї ж статті наступне схвалення правочину унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

В п. 3.4 постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз"яснено, що доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми ч.1 ст. 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 р. у справі №3-59гс14.

Дії позивача щодо отримання товару згідно видаткових накладних, у яких містяться посилання на спірний договір та щодо часткової оплати за такий товар згідно платіжних доручень №9 (на суму 80 821,28грн.) та №10 від 27.11.2019р. (на суму 85 800,00грн.). із посиланням на рахунки, виставлені відповідачем за отриманий позивачем товар, що встановлено рішенням господарського суду Хмельницької області від 29.05.2019р. та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.10.2019р. у справі № 924/102/19, свідчать про схвалення позивачем Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. з додатками до нього за № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р., що відповідності до ч. 2 ст. 241 ЦК України унеможливлює визнання цього договору недійсним.

Щодо посилань представника позивача в судовому засіданні на помилкове перерахування відповідачеві грошових коштів згідно платіжних доручень № 9 та №10 від 27.11.2019р. суд зауважує, що в п. 1.23 ст. 1 Закону України від 05.04.2001, № 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (зі змінами і поповненнями), який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами, надано визначення неналежного отримувача грошових коштів. Згідно зазначеної норми Закону неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" неналежний отримувач зобов`язаний протягом трьох робочих днів від дати надходження повідомлення банку-порушника про здійснення помилкового переказу ініціювати переказ еквівалентної суми коштів банку-порушнику, за умови отримання повідомлення цього банку про здійснення помилкового переказу.

Також, відповідно до п. 6 Указу Президента від 16.03.1995, № 227/95 "Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України" встановлено, що підприємства незалежно від форм власності мають повертати у п`ятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунки кошти.

В матеріалах справи наявна копія направленої позивачем на адресу відповідача претензії від 10.07.2019р. за вих. № 2СІ/ЮО/07.2019 (а.с 104-109 т. 2), в якій міститься вимога про повернення грошових коштів на загальну суму 166 621,28грн. перерахованих позивачем на рахунок відповідача згідно платіжних доручень № 9 та №10 від 27.11.2019р. При цьому, за змістом вказаної претензії підставою для повернення грошових коштів позивач вказує неотримання від відповідача оплачених товарно-матеріальних цінностей.

Документальних доказів звернення до відповідача про повернення помилково перерахованих грошових коштів матеріали справи не містять.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відбиток печатки на спірному договорі, додатках до нього, а також видаткових накладних не є печаткою позивача, оскільки остання була втрачена позивачем в грудні 2017 р., на підтвердження чого суду надано лист Ярмолинецького ВП ГУНП в Хмельницькій області від 23.07.2019р. за вих. № 3202 (з додатком) - а.с. 32-34 т. 1).

З приводу зазначеного суд зауважує, що відповідно до приписів чинного законодавства відповідальність та контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств.

В постанові Вищого господарського суду України від 02.08.2016р. у справі №910/26108/14 зазначено, що підприємство несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах за відсутності доказів втрати печатки.

Документальних доказів звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про незаконне використання печатки третіми особами всупереч волі позивача, підроблення печатки підприємства тощо, матеріали справи не містять.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів наявності кримінального провадження за фактом підробки печатки позивача, суд дійшов до висновку, що відтиск печатки на спірному договорі, додатках до нього та видаткових накладних є свідченням участі ПП с/г виробництва "СІМ.Я", як юридичної особи, у здійсненні певних господарських операцій (в даному випадку - укладенні договору та додатків до нього , прийнятті товару).

З огляду на вищевикладене, враховуючи положення ст.ст. 203, 215 ЦК України, а також встановлений рішенням господарського суду Хмельницької області від 29.05.2019р., залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.10.2019р. у справі № 924/102/19, факт укладання Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. та додатків до нього за № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р., суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. та додатків до нього за № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р., недійсними.

Щодо позовних вимог в частині визнання недійсними видаткових накладних за № І00000337 від 18.04.2018р., № І00000338 від 18.04.2018р., № І00000433 від 24.04.2018р., суд зазначає, що вказані накладні не є правочинами в розмінні приписів ЦК України, а є свідченням проведення господарської операції згідно Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р. та додатків до нього за № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р., а тому, не можуть бути предметом судового розгляду.

Так, як зазначалося вище, відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми.

Дво - та багатосторонні правочини є договорами і водночас угодами, які засвідчують домовленість сторін, мають вольову спрямованість, яка характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання осіб, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму волевиявлення у вигляді вчинення юридичних дій, направлених на свідоме створення конкретного цивільного правового результату (наслідку), тому не можуть розглядатись як правочини ті фактичні дії (вчинки) осіб, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 цього ж кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як зазначено, вище частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ст. 203 цього ж кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Видаткові накладні за № І00000337 від 18.04.2018р., № І00000338 від 18.04.2018р., № І00000433 від 24.04.2018р., за своєю правовою природою є документальним оформленням юридичного факту приймання-передачі товару, з чого виникає обов`язок покупця оплатити його вартість.

Враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, суд дійшов до висновку, що видаткові накладні за № І00000337 від 18.04.2018р., № І00000338 від 18.04.2018р., № І00000433 від 24.04.2018р., не є правочинами у розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки їх підписання не створює, не змінює та не припиняє прав та обов`язків у сторін договору, а лише посвідчує факт здійснення поставки (прийняття) товару, а також визначає обсяги поставленого товару.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що вимога позивача в частині визнання недійсними видаткових накладних за № І00000337 від 18.04.2018р., № І00000338 від 18.04.2018р., № І00000433 від 24.04.2018р. не відповідає встановленим законодавством України способам захисту прав і інтересів, такий спосіб захисту не може відновити права та законні інтереси позивача, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного, на підставі основних принципів господарського судочинства, таких як верховенство права, диспозитивність, пропорційність, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог , а тому у задоволенні позову відмовляє у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними Договору поставки № 00108-ХМ на умовах товарного кредиту від 20.03.2018р., додатків до нього за № ІАІ00000353 та № ІАІ00000354 від 20.03.2018р., та видаткових накладних за № І00000337 від 18.04.2018р., № І00000338 від 18.04.2018р., № І00000433 від 24.04.2018р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.256 ГПК України).

Повне рішення складено 25.11.2019р.

Суддя О.О. Ореховська