ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2019 року Справа № 910/1977/19

м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65, зал засідань 511

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Широбокової Л.П. - доповідач,

суддів Подобєда І.М., Кузнецової І.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2019 у справі №910/1977/19 (суддя Загинайко Т.В., повне рішення складено 09.08.2019)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк", м. Київ

про визнання договору фінансового лізингу №4К16029ЛИ від 01.07.2016р. недійсним з моменту його укладання та припинення зобов`язання між сторонами, які виникли на підставі договору фінансового лізингу №4К16029ЛИ від 01.07.2016

ВСТАНОВИВ:

1. Стислий виклад позовних вимог та рішення суду.

1.1. У березні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" (надалі позивач) звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (надалі відповідач) та просило (з врахуванням заяви про зміну (доповнення) підстав позову та уточнення позовних вимог від 14.05.2019) визнати Договір фінансового лізингу від 01.07.2016р. №4К16029ЛИ, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", - недійсним з моменту його укладання та припинити зобов`язання між Товариством з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд" та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", які виникли на підставі Договору фінансового лізингу від 01.07.2016р. №4К16029ЛИ.

1.2. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що оспорюваний договір містить елементи договорів купівлі-продажу і оренди майна на строк більше трьох років, та в силу положень ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню. Договір, укладений без додержання вимог щодо його форми - нотаріального посвідчення, є недійсним та не породжує прав та обов`язків сторін. Як на підставу недійсності цього договору також посилався на ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», якою встановлена заборона передачі у фінансовий лізинг єдиних майнових комплексів підприємств та їх відокремлених структурних підрозділів.

1.3. Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що ці правовідносини регулюються спеціальним законом «Про фінансовий лізинг», який не встановлює обов`язкової нотаріальної форми для договорів фінансового лізингу. Стверджував, що не передавав у фінансовий лізинг єдиний майновий комплекс, а предметом договору було нерухоме майно, що складається з окремих будівель та споруд.

За клопотанням відповідача справа була передана за територіальною підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області.

1.4. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2019 у справі №910/1977/19 (суддя Загинайко Т.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про фінансовий лізинг» не встановлено обов`язкової нотаріальної форми для цього виду договорів та позивачем не надано будь-яких доказів, що згідно Договору фінансового лізингу від 01.07.2016р. №4К16029ЛИ йому було передано нафтобази, як цілісні майнові комплекси.

2. Доводи апеляційної скарги та відзиву на неї.

2.1. Позивач подав до Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги:

- суд необґрунтовано відхилив його клопотання про призначення експертизи та прийняв рішення без з`ясування всіх обставин у справі, не взяв до уваги, що позивач належно обґрунтував необхідність призначення такої експертизи;

- суд також безпідставно відхилив клопотання позивача про витребування у відповідача доказів щодо права власності на об`єкти фінансового лізингу, оскільки такі докази позивач не може отримати самостійно та із рішення суду не вбачається ні аналізу доказів, ні результатів їх вивчення та оцінки, що вплинуло на результат прийняття рішення. Втім, матеріали справи свідчать, що спірне майно належить до цілісного майнового комплексу, окреме використання майна за призначенням є неможливим; на час укладення оспорюваного договору позивач не знав та не міг знати, що комплекс нафтобаз за своєю правовою природою є цілісним (єдиним) майновим комплексом;

- суд не врахував, що договір було укладено з порушенням ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки предметом договору є комплекс нафтобаз, що є складовими цілісного майнового комплексу;

- договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та купівлі-продажу або поставки, тому в силу положень ч.2 ст. 793 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, проте спірний договір не був посвідчений нотаріально, тому є недійсним в силу закону.

Разом з апеляційною скаргою позивачем подано до апеляційного суду клопотання про витребування у відповідача доказів, а саме належним чином завірених копій договорів купівлі-продажу нафтобаз і документації, що підтверджують право володіння чи користування земельними ділянками, на яких розміщені нафтобази; призначення комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної та економічної експертизи, на вирішення якої пропонував поставити питання щодо відповідності нафтобаз будівельно-технічним нормам та чи є вони цілісним майновим комплексом, чи відповідає порядок фактичного користування земельними ділянками нормам чинного законодавства, відповідно до яких вказані об`єкти є цілісним (єдиним) майновим комплексом.

2.2. Відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вказує, що суд першої інстанції правомірно відхилив клопотання позивача з огляду на порушення строків їх подання та відсутності підстав для їх задоволення. Позовні вимоги жодним чином не пов`язані з правом власності відповідача на спірне майно, тому у суду були відсутні підстави досліджувати ці обставини та обставина щодо права власності відповідача на спірне майно була визнана обома сторонами. Позивач в якості підстави позову не посилався на наявність чи відсутність у відповідача права користування земельними ділянками. Речові права на такий об`єкт нерухомості як єдиний майновий комплекс підлягають державній реєстрації, втім спірне майно зареєстровано як будівлі та споруди, тому відсутні підстави стверджувати, що воно є цілісним (єдиним) майновим комплексом. Правовідносини лізингу регулюються спеціальним законом «Про фінансовий лізинг», який не встановлює обов`язкової нотаріальної форми для договорів фінансового лізингу тому вважає, що підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Також заперечив проти задоволення клопотань позивача, які вже були належним чином розглянені судом першої інстанції, та зазначені в них питання не відносяться до предмету доказування у справі, а матеріалами справі підтверджені ті обставини, які стосуються предмету спору.

3. Процедура розгляду апеляційної скарги.

3.1. За наслідками автоматизованого розподілу судової справи для розгляду апеляційної скарги було визначено колегію суддів у складі головуючого судді Широбокової Л.П. - доповідач, суддів Подобєда І.М., Кузнецової І.Л. та ухвалою від 15.10.2019 колегія суддів відкрила апеляційне провадження, судове засідання призначено на 13.11.2019, оголошено перерву до 25.11.2019.

3.2. Розглянувши клопотання позивача, колегія відмовила в їх задоволенні з огляду на таке. Такі ж самі за змістом та вимогами клопотання були розглянені судом першої інстанції та в їх задоволенні було відмовлено, апеляційний суд не вбачає в цих діях суду першої інстанції процесуальних порушень. Право власності позивача на майно, що є предметом фінансового лізингу, підтверджено належними доказами - Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційні довідки від 16.07.2019р. №№173910439, 173908979, 173910961), тому необхідність витребування договорів щодо придбання цього майна відсутня. Такі ж відомості сторони могли самостійно надати і відносно земельних ділянок, втім не надали та суд враховує, що земельні ділянки не були предметом спірного договору.

Підстави призначення судової експертизи визначені у ст. 99 ГПК України, зокрема, суд призначає експертизу у разі її дійсної необхідності, якщо жодною стороною не надано висновку експерта з цих питань. Апеляційний суд прийшов до висновку, що за час слухання справи позивач мав можливість самостійно надати висновок експерта (спеціаліста), суд не вбачає дійсної необхідності в спеціальних знаннях, оскільки питання, які позивач пропонує поставити на вирішення експерта, мають здебільшого правовий характер.

3.3. Представники сторін в судових засіданнях підтримали відповідно доводи апеляційної скарги та відзиву на неї.

В судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

4. Встановлені судом обставини справи.

4.1. Між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", як банком, (в подальшому Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", відповідач) та позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю "Канатар Трейд", як лізингоодержувачем, було укладено Договір фінансового лізингу №4К16029ЛИ від 01.07.2016р. (надалі - Договір) на наступних умовах:

- банк є власником нерухомого майна, яке зазначено у Додатку №1 Договору (надалі - майно); банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно від банка в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим Договором строку, на умовах фінансового лізингу (надалі - лізинг) - пункт 1.1;

- розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються Додатком №2 - розділ 2 договору:

- строк дії цього договору з дня підписання по 25.06.2036 - п. 9.1;

- передача банком та прийом лізингоодержувачем майна в лізинг здійснюється згідно Акту прийому-передачі майна, зазначеного у Додатку №3, що є невід`ємною частиною цього Договору; з моменту підписання Додатку №3 лізингоодержувач несе повну цивільну відповідальність перед третіми особами за його використання, відшкодовує в повному обсязі шкоду третім особам, заподіяну в результаті експлуатації майна; ризик невідповідності майна цілям використання цього майна несе лізингоодержувач - п. 3.1;

- лізингоодержувач під власну відповідальність зобов`язується неухильно дотримуватися норм та правил експлуатації, використання і ремонту майна; акт прийому-передачі майна сторони укладають та підписують у дату укладання цього Договору; з дати підписання сторонами Акту прийому-передачі майна лізингоодержувач приймає його від банку в платне володіння та користування - п. 3.2, 3.3.

4.2. У Додатку №1 до Договору сторонами визначено предмет фінансового лізингу - наступне нерухоме майно, яке розташоване за адресами:

1) с. Личкове Магдалинівського району Дніпропетровської області, вул. Привокзальна, будинок,5-а (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23, вартість майна 20 044 954,00 грн), яке складається з перелічених у п.1 Додатку №1 будівель та споруд, а також основних засобів - автопаливний стояк, резервуари, водонапірна вежа, пожежна сигналізація;

2) м. Синельникове Дніпропетровської області, вул. Елеваторна, будинок,1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 30, вартість майна 161576052,00 грн), яке складається з перелічених у п.2 Додатку №1 будівель та споруд, а також основних засобів - лінійно-кабельна споруда, огорожа, перехідні містки, під`їзна дорога, газопровід;

3) м. Павлоград Дніпропетровської області, вул. Шосейна, будинок,32 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, вартість майна 23228024,00 грн), яке складається з перелічених у п.3 Додатку №1 будівель та споруд.

4.3. Договір та додатки до нього були підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками товариств, договір нотаріально не посвідчувався.

4.4. Вказане майно було передано позивачу в лізинг, про що сторонами було складено та підписано акт від 01.07.2016р. за №1 прийому-передачі майна (додаток №3 до Договору).

4.5. Інформаційними довідками від 16.07.2019р. №№173910439, 173908979, 173910961 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна підтверджено право власності відповідача на перелічене в договорі та акті приймання-передачі нерухоме майно.

5. Застосоване законодавство та оцінка аргументів сторін і висновків суду першої інстанції .

5.1. Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України захист цивільних прав та інтересів може бути здійснено шляхом визнання недійсним правочину (господарської угоди).

5.2. Загальні підстави недійсності правочинів визначені у статті 215 Цивільного кодексу України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

5.3. Як на підставу недійсності правочину позивач посилається на недодержання сторонами в момент вчинення правочину нотаріальної форми та заборону передачі у фінансовий лізинг єдиних майнових комплексів підприємств, що встановлена ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, позивач наголошував на несправедливості умов договору, втім не зазначав, які саме умови чи пункти договору з цього приводу є незаконними (недійсними), та в подальшому вказані доводи позову не підтримував.

5.4. Згідно зі статтею 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (частина 1 статті 209 Цивільного кодексу України).

5.5. Відносини фінансового лізингу регулюються ст. 806-809 ЦК України, ст.291 ГК України, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частини 2 статті 793, ст. 794 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За змістом статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

5.6. Засади правового регулювання лізингу у сфері господарювання визначені у статті 292 Господарського кодексу України, яка передбачає, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

5.7. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об`єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Системне тлумачення ч. 2 ст. 806 ЦК та параграфу 1 глави 58 ЦК свідчить, що у частині 2 закріплена бланкетна норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму. Відповідно, до договору лізингу можуть субсидіарно застосовуватися тільки норми параграфу 1 глави 58 ЦК, а не інші параграфи цієї глави. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

5.8. Вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу закріплені у статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», яка передбачає, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі та вказана норма визначає істотні умови такого договору.

Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, Закон України «Про фінансовий лізинг», який регулює спірні правовідносини, не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Наявність домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення або державну реєстрацію цього договору сторонами не доведено, законодавством для сторін спірного договору такі дії не визнано обов`язковими.

Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу №4Б16030ЛИ від 01.07.2016 є господарським договором, який укладено у письмовій формі, підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками юридичних осіб.

З огляду на вищенаведені правові норми, посилання апелянта на положення статей 793, 794 Цивільного кодексу України та обов`язковість нотаріального посвідчення оспорюваного договору як на підставу для визнання його недійсним є необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №915/865/17.

5.9. Іншою підставою недійсності договору, на думку позивача, є те, що спірне майно являється цілісним майновим комплексом та не може бути предметом лізингу.

Визначення цілісного майнового комплексу наведено у статті 191 Цивільного кодексу України, відповідно до якого підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об`єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Підприємство або його частина можуть бути об`єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів.

5.10. Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» не можуть бути предметом лізингу земельні ділянки та інші природні об`єкти, єдині майнові комплекси підприємств та їх відокремлені структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці).

У Додатку №1 до Договору визначений перелік нерухомого майна та основних засобів, що є предметом фінансового лізингу, а у Додатку №3 сторонами підтверджено приймання-передачу такого майна. Перелік, найменування, види нерухомого майна відповідають інформації щодо нього, яка наявна в Інформаційних довідках від 16.07.2019р. №№173910439, 173908979, 173910961 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

5.11. В силу положень статті 73, 74, 76, 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Дослідивши договір та вказані Інформаційні довідки, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ні зі змісту Додатку №1 до Договору, ні Додатку №3 не вбачається, що майно - предмет лізингу було на момент передачі його в лізинг цілісним майновим комплексом підприємства та що цей комплекс взагалі функціонував як такий до його передачі позивачу.

Додаток №1 до Договору свідчить про те, що предметом лізингу є окреме майно, а не нафтобази, як зазначає скаржник.

5.12. Як вбачається з вище зазначених Інформаційних довідок від 16.07.2019р. №№173910439, 173908979, 173910961 щодо об`єкта нерухомого майна відповідача 04.06.2019р. та 06.06.2019р. зареєстровано власником відповідних нежитлових будівель, а саме: 1) нежитлової будівлі нафтобази (м. Синельникове Дніпропетровської області, вулиця Елеваторна, будинок,1); 2) приміщення нафтобази (с. Личкове Магдалинівського району Дніпропетровської області, вулиця Привокзальна, будинок 5-а); 3) будівель та споруд: №1-38, 40-55, 57-68 (м. Павлоград Дніпроперовської області, вулиця Шосейна, будинок 32), тобто нерухоме майно, яке є предметом лізингу згідно Договору фінансового лізингу, не зареєстровано як цілісні майнові комплекси.

При укладанні оспорюваного договору сторонами не вирішувалося питання щодо земельних ділянок, що є необхідною умовою для визначення майна як цілісного майнового комплексу. Апеляційний суд з`ясовував у представників сторін питання щодо користування земельними ділянками, та представник позивача зазначив, що вони не перебувають у нього в користуванні. Також, до предмету лізингу не входили інвентар, сировина, продукція, права вимоги, борги, тощо.

Відтак, доводи апелянта про те, що у фінансовий лізинг були передані цілісні майнові комплекси, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, та апеляційним судом відхиляються.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

6.1. Відповідно до ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

6.2. З огляду на встановлені обставини справи та наведені положення чинного законодавства апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції - як ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права підлягає залишенню без змін.

7. Судові витрати.

7.1. У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 269, 270, 275, 276, 282, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Канатар Трейд» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2019 у справі №910/1977/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2019 у справі №910/1977/19 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта - Товариство з обмеженою відповідальністю «Канатар Трейд».

Поновити дію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.07.2019 у справі №910/1977/19.

Постанова набирає законної сили після її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 грудня 2019 року.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Подобєд

Суддя І.Л. Кузнецова