ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2019 р. м. Київ Справа№ 910/1608/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Пшеницькій Т.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2019

у справі №910/1608/19 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 24 453,73 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 Інгульський відділ державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 24 453,73 грн. безпідставно набутих грошових коштів.

Позов обґрунтовано тим, що на виконанні в Інгульському ВДВС перебували виконавчі провадження № 33676688, № 43510458 та № 43511483 відносно боржника ОСОБА_2, відкриті на виконання рішень судів у цивільних справах.

У ході проведення виконавчих дій за вказаними провадженнями відділом ДВС були отримані грошові кошти в результаті реалізації арештованого нерухомого майна боржника та в наступному перераховані стягувачу - АТ КБ "Приватбанк" в сумі 24 453,73 грн. Проте, у подальшому електронні торги були визнані судом недійсними, тому посилаючись на ст. ст. 216, 1212 ЦК України позивач заявив вимоги про повернення перерахованих відповідачу грошових коштів, отриманих в результаті реалізації арештованого майна в сумі 24 453,73 грн., оскільки правова підстава перебування грошових коштів у стягувача відпала.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №910/1608/19 в позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що Інгульський ВДВС є неналежним позивачем у спорі, підставами якого є ст. 1212 ЦК України, зазначаючи, що підставами набуття спірних грошових коштів відповідачем - АТ КБ "Приватбанк" є рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва на загальну суму 24 453,73 грн., які набрали законної сили та у встановленому законом порядку не скасовані, а відтак правові підстави для набуття їх стягувачем (банком) не відпали.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 07.06.2019 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом є тотожними доводам позивача, викладеним в позові.

Апелянт звертає увагу суду, що необхідність застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України підтверджена Верховним Судом в постанові від 12.09.2018 у справі №154/948/16-ц, в якому Верховним Судом зазначено, що банк (стягувач у виконавчому провадженні) зобов`язаний повернути грошові кошти, отримані ним від реалізації арештованого майна, яка в подальшому визнана недійсною.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача 19.06.2019 передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.06.2019 у справі №910/1608/19 апеляційну скаргу позивача залишено без руху, з огляду на неподання доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

08.07.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, до якої, зокрема, надано платіжне доручення №2300 від 06.06.2019 про сплату судового збору в розмірі 2 881,50 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.07.2019 відкрито апеляційне провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

На виконанні в Інгульському відділі державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебувають виконавчі провадження:

№ 43511483 з примусового виконання виконавчого листа №2/489/680/14, виданого 12.05.2014 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості в сумі 10 412,20 грн.;

№ 33676688 з примусового виконання виконавчого листа №2/1416/553, виданого 10.05.2012 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості в сумі 14 077,93 грн.;

№ 43510458 з примусового виконання виконавчого листа №2/489/680/14, виданого 12.05.2014 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ "Приватбанк" судового збору в сумі 243, 60 грн.

З метою примусового виконання вказаних виконавчих документів державним виконавцем були вжиті заходи щодо виявлення майна боржника та звернення на нього стягнення. Так, в ході проведення виконавчих дій Державне підприємство „Інформаційний центр" Міністерства юстиції України провело електронні торги з реалізації належної боржнику квартири АДРЕСА_1 .

Переможцем торгів стала фізична особа - ОСОБА_3 , яка сплатила за придбане майно 422700, 00 грн. (протокол № 59730 від 10.03.2015). Сплачені покупцем грошові кошти були розподілені наступним чином: 21135,00 грн. надійшло на рахунок ДП „Інформаційний центр'' МЮУ (гарантійний внесок) та 401565,00 грн. надійшло від покупця на рахунок Інгульського ВДВС.

26.03.2015 державний виконавець склав акт про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів.

Грошові кошти, отримані від реалізації арештованого майна боржника, були розподілені між стягувачами за зведеним виконавчим провадженням ВП № 26792642Г, зокрема, платіжним дорученням від 17.04.2015 № 2767 в розмірі 10 412,20 грн. (ВП № 43511483), платіжним дорученням від 17.04.2015 № 2765 в розмірі 13 797,93 грн. (ВП № 33676688). платіжним дорученням від 17.04.2015 № 2764 в розмірі 243,60 грн. (ВП № 43510458) на користь АТ КБ "Приватбанк", що в загальному розмірі склало 24 453,73 грн. У зв`язку з повним фактичним виконанням рішень суду зазначені виконавчі провадження були закінчені державним виконавцем на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України „Про виконавче провадження".

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08.02.2016 у справі № 489/4802/15-ц, залишеним без змін судом касаційної інстанції, електронні торги, проведені 10.03.2015 ДП „Інформаційний центр" МЮУ з продажу квартири АДРЕСА_1 , визнано недійсними. Також визнано недійсним протокол № 59730 проведення електронних торгів від 10.03.2015, акт про реалізацію нерухомого майна з електронних торгів, а також свідоцтво про право власності на майно.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.11.2017 касаційну скаргу Інгульского ВДВС на вказане судове рішення відхилено, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 08.02.2016 було залишене без змін.

У зв`язку з ухваленням зазначеного судового рішення постанови про закінчення виконавчих проваджень ВП № 33676688, ВП № 43510458 та ВП №43511483 від 25.06.2015 були скасовані та 14.03.2016 державним виконавцем вказані провадження відновлені, за якими на даний час проводяться виконавчі дії, спрямовані на забезпечення виконання судових рішень.

У подальшому, оскільки електронні торги з реалізації арештованого майна були визнані недійсними та, відповідно, відпала правова підстава для утримання цих коштів стягувачем, позивач направив листи банку з пропозицією повернути на рахунок відділу ДВС грошові кошти, а саме: за ВП № 33676688 - 12.04.2016 за вих. № 16283, 22.01.2018 за вих. № 2091, 20.06.2018 за вих. № 38235 на суму 13 797,93 грн.; за ВП № 43510458 - 12.04.2016 за вих. № 16284, 22.01.2018 за вих. № 2094 на суму 243,60 грн.; за ВП № 43511483 - 12.04.2016 за вих. № 16274, 15.06.2016 за вих. № 26250 (вручено згідно з відміткою АТ КБ "Приватбанк" за вх. № 4224 від 16.06.2016), 22.01.2018 за вих. № 2085, 22.06.2018 за вих. № 38419, 15.08.2018 за вих. №48085 на суму 10 412,20 грн.

Відповіді на вказані листи відділ ДВС не отримав, грошові кошти АТ КБ "Приватбанк" на рахунок відділу ДВС не повернув, тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу.

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

У даному випадку сторонами спірних правовідносин є юридичні особи, між якими виник спір щодо повернення на підставі ст. 1212 ЦК України грошових коштів, сплачених на виконання судового рішення, тобто спору про право на розпорядження цими кошти, що свідчить про наявність господарських відносин між сторонами. За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що дана справа має розглядатись за правилами господарського судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи Відділ ДВС, звертаючись до суду із даним позовом, визначив такі правові підстави повернення йому грошових коштів, сплачених на виконання недійсного договору: 1) положення статті 216 ЦК України щодо обов`язку кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, 2) положення статті 1212 ЦК України, за якими отримане майно підлягає поверненню, якщо підстава набуття цього майна згодом припинила існувати.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте, слід зазначити, що правила статті 216 ЦК України можуть бути застосовані лише до сторін правочину, визнаного недійсним (договору купівлі продажу реалізованого майна), а саме: до відчужувачів майна (органу Державної виконавчої служби, позивача) і торгуючої організації (Державного підприємство „Інформаційний центр" Міністерства юстиції України), та до набувача майна - фізичної особи ОСОБА_3 , яка сплатила за придбане майно грошові кошти. Отже, оскільки відповідач АТ КБ "Приватбанк" не є стороною договірних правовідносин за договором купівлі-продажу (що був укладений на прилюдних торгах та який визнано у подальшому судом недійсним), то стаття 216 ЦК України не може бути застосована у якості підстави для стягнення спірних грошових коштів.

Разом з тим, за приписами статті 1212 ЦК України, у якості правової підстави для даного позову, то слід дійти висновку, що використання правового механізму, установленого цією статтею, можливе лише у разі задоволення позову особи, яка вважає себе власником майна (грошових коштів, сплачених покупцем) у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Так, згідно з ч.ч. 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Вказаний спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право власнику витребувати у набувача майно. Отже, конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, передбачає спосіб захисту саме власника майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2018 у справі № 154/948/16-ц, на яку посилався позивач в обґрунтування своїх вимог в позовній заяві та в апеляційній скарзі. Проте, у справі, що розглядається, позивач - Інгульський ВДВС не є власником грошових коштів (вартості нерухомого майна), які він просить стягнути з відповідача, а тому вказана постанова суду касаційної інстанції не може бути застосована до спірних правовідносин з огляду на наявність у справі № 154/948/16-ц інших фактичних обставин, де позивачем виступив саме власник грошових коштів (покупець нерухомості, реалізованої на прилюдних торгах, визнаних у подальшому недійсними). Указане кореспондується із доводами позивача у даній справі про те, що повернення спірних грошових коштів необхідне для подальшого їх перерахування покупцю майна ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірних всиновків, що Інгульський ВДВС є неналежним позивачем у спорі, підставами якого є ст. 1212 ЦК України.

Судом вірно зазначено, що підставами набуття спірних грошових коштів відповідачем - АТ КБ "Приватбанк" є рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва на загальну суму 24 453,73 грн., які набрали законної сили та у встановленому законом порядку не скасовані, відтак правові підстави для набуття їх стягувачем (банком) не відпали.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин аргументи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №910/1608/19.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №910/1608/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 у справі №910/1608/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1608/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко