ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"20" листопада 2019 р. Справа № 903/129/18

Суддя Господарського суду Волинської області Костюк С. В., розглянувши матеріали за скаргою Фізичної особи-підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича

у справі № 903/129/18

за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича

про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду,

за участю представників сторін:

від скаржника: не прибув

від стягувача: Бородчук О. В. посвідчення № 036269 від 12.11.2015

від ВДВС: Будь С. Л. посвідчення серія ВН № 0107 від 25.09.2018;

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину ухвали.

В с т а н о в и в:

07.06.2019 року Фізична особа-підприємець Дармовис Сергій Анатолійович звернувся до суду із скаргою на дії головного державного виконавця (вх.№01-52/11/19) Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області. в якій просить зупинити дії головного державного виконавця Будь С. Л. Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області щодо проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню ВП № 59093764; визнати протиправними дії головного державного виконавця Будь С. Л. Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.05.2019 року по виконавчому провадженню ВП № 59093764 та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.05.2019 року; зобов`язати головного державного виконавця Будь С. Л. Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області по виконавчому провадженню ВП № 59093764 повернути виконавчий документ стягувачу без виконання.

Ухвалою суду від 07.06.2019 відкладено вирішення питання про прийняття скарги від 07.06.2019 до повернення справи № 903/129/18 з Верховного Суду.

06.11.2019 на адресу Господарського суду Волинської області повернуто справу № 903/129/18.

Ухвалою суду від 11.11.2019 скаргу Фізичної особи-підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича прийнято до провадження, розгляд скарги призначено в судовому засіданні 20.11.2019 о 12 год. 00 хв.

Державний виконавець в судовому засіданні скаргу заперечує, вказуючи, що при винесені постанови про відкриття виконавчого провадження діяв у відповідності до положень Закону України "Про виконавче провадження".

Скаржник правом участі у судовому засіданні не скористався, в судове засідання не з`явився, хоч був належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду скарги, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №940.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Волинської області від 19.06.2018 року у справі № 903/129/18 позов задоволено, зобов`язано Фізичну особу - підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича повернути Городищенській сільській раді земельну ділянку водного фонду площею 10,4373 га, кадастровий номер :01:001:1315, розташовану на території Городищенської сільської ради по акту приймання-передачі у стані придатному для подальшого використання. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Волинської області (вул. Винниченка 15, м. Луцьк, 43025, , розрахунковий рахунок стягувача 4945 в Державній казначейській службі України, МФО 0820172) 1762,00грн. витрат по судовому збору.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича на рішення Господарського суду Волинської області від 19.06.2018 року у справі №903/129/18 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

20.02.2019 року, на виконання даних судових рішень, Господарським судом Волинської області видано накази № 903/129/18-1, № 903/129/18-2.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича залишено без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 5 лютого 2019 року у справі № 903/129/18 - без змін.

14.05.2019 головним державним виконавцем Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будем С. Л. за зверненням стягувача Городищенською сільською радою по наказу суду № 903/129/18-1 від 20.02.2019 відкрито виконавче провадження №59093764.

Скаржник просить визнати протиправними дії головного державного виконавця по відкриттю виконавчого провадження, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.05.2019; зупинити дії державного виконавця по веденню виконавчих дій по даному виконавчому провадженню та провернути виконавчий документ стягувачу без виконання.

Дослідивши надані сторонами матеріали, суд вважає скаргу боржника необґрунтованою та відмовляє в її задоволенні з врахуванням наступного.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Згідно із ст. 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції Закону, який діяв на момент відкриття спірного виконавчого провадження) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 5 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим законом.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 5 цієї статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього заяви або повідомлення, передбачених частиною першою цієї статті, отримує в Єдиному державному реєстрі виконавчих документів електронну копію виконавчого документа та виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, зокрема, має містити: найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.

Частиною 1 ст. 327 ГПК України передбачено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

В даному випадку головний державний виконавець Будь С . Л. вчинив дії щодо примусового виконання виконавчого документа, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», а саме наказу, що виданий господарським судом відповідно до ст. 327 ГПК України на підставі судових рішень.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

15.05.2019 року Конституційний Суд України в рамках справи № 3-368/2018(5259/18), № 2-р(ІІ)/2019 прийняв рішення, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII.

Отже, посилання скаржника на не сплату стягувачем авансового внеску є безпідставним та необґрунтованим.

Наказ № 903/129/18-1 від 20.02.2019, виданий Господарським судом Волинської області, та поданий Городищенською сільською радою повністю відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а отже у державного виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання, на які посилається скаржник.

Тому розпочаті головним державним виконавцем Будем С. Л. дії щодо примусового виконання наказу № 903/129/18-1 від 20.02.2019 року, виданого Господарським судом Волинської області, та винесена ним постанова про відкриття виконавчого провадження № 59093764 повністю відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та постанова прийнята в межах повноважень державного виконавця, а отже скарга є необґрунтованою та не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (постанова Конституційного суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003 року).

Оцінюючи подані сторонами докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин скарги в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що дії головного державного виконавця Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будя С. Л. є правомірними, а доводи скарги непідтверджені належними та допустимими доказами в розумінні приписів ГПК України, а тому повністю відмовляє в задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 234, 342 - 343 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні скарги відмовити.

Ухвала господарського суду набирає законної сили з моменту її підписання відповідно до ч. 2 ст. 235 ГПК України.

Ухвала суду підписана 25.11.2019.

Ухвали суду підлягають оскарженню до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя С. В. Костюк