РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019 м. Київ Справа № 910/21720/15

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР ФІНАНСОВОГО ЛІЗИНГУ";

до відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ";

до відповідача-2: публічного акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ";

до відповідача-3: компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB);

про: стягнення коштів.

За участю: генеральної прокуратури України.

Суддя Балац С.В.

Секретар судового засідання Нарожна М.С.

Представники:

прокурор у справі: не з`явилися;

позивача: Веничук Є.В.;

відповідача-1: Гайсін Р.К.;

відповідача-2: Хлопузян Р.Д., Малярчук Ю.Б.;

відповідача-3: не з`явилися.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СБЕРБАНК ЛІЗИНГ УКРАЇНА" звернулося до суду з позовом про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" (далі - відповідач-1), як оператора спільної діяльності між публічним акціонерним товариством "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" (далі - відповідач-2), компанією Місен Ентерпрайзис АБ (далі - відповідач-3) та відповідачем-1 за Договором № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10.06.2002 в редакції додаткової угоди № 4 від 25.02.2011 передати товариству з обмеженою відповідальністю "СБЕРБАНК ЛІЗИНГ УКРАЇНА":

- турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "СОЛАР ТУРБІНС ІНТЕРНЕШНЛ КОМПАНІ" США) Маrs 90, 2013 року випуску серійний номер: МС 13259;

- турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "СОЛАР ТУРБІНС ІНТЕРНЕШНЛ КОМПАНІ" США) Маrs 90, 2013 року випуску, серійний номер: МС 13260 ;

- турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "СОЛАР ТУРБІНС ІНТЕРНЕШНЛ КОМПАНІ" США) Маrs 90, 2013 року випуску, серійний номер МС 13261 , відповідно до умов Договору купівлі-продажу від 14.08.2013 № 130814-01/КП та стягнення солідарно з відповідачів 352.987.637,88 грн. штрафу за несвоєчасну поставку товару.

Відповідач-1 звернувся до суду із зустрічним позовом до товариство з обмеженою відповідальністю "СБЕРБАНК ЛІЗИНГ УКРАЇНА" про визнання недійсними договору купівлі-продажу № 130814-01 від 14.08.2013 та Договору фінансового лізингу № 130814-01/ФЛ-Ю-С від 14.08.2013.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.03.2016 № 910/21720/15 зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням господарського суду міста Києва (суддя Шкурдова Л.М.) від 13.04.2016, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2016 в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2016 та рішення господарського суду міста Києва від 13.04.2016 у справі № 910/21720/15 в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано і в цій частині справу направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва (суддя Морозов С.М.) від 21.03.2017, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017, позов задоволено частково.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.09.2017 постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 21.03.2017 скасовано, а дану справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва від 04.10.2017 № 05-23/2785 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/21720/15, за результатами якого зазначену справу передано на розгляд судді Балац С.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.10.2017 справу № 910/21720/15 прийнято до провадження судді Балац С.В. розгляд справи судом призначено на 20.11.2017.

На підставі ст. 29 Господарського процесуального кодексу України заявою, яка надійшла до господарського суду 20.11.2017 заступник генерального прокурора України - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури повідомив про вступ прокурора у справу.

До господарського суду надійшла заява прокурора про втуп у справу.

До господарського суду надійшли пояснення позивача, в яких останній вказав про: погодження між сторонами, що всі передбачені договором купівлі-продажу будуть здійснюватися з урахуванням вимоги п. 2.3 договору, тобто з урахуванням зміни курсу гривні до долару США; оскільки в матеріалах справи наявні заперечення позивача щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, то відсутня така умова зарахування, як відсутність предмету спору (безспірність), а отже і відсутня підстава для застосування зарахування зустрічних однорідних вимог; сторонами у пункті 7.3 договору купівлі-продажу визначено повернення попередньої оплати, як платіж, відтак платежем вважається будь-яке перерахування коштів, в тому числі на виконання грошового зобов`язання; за умовами договору фінансового лізингу у позивача відсутнє зобов`язання перед відповідачем-1 щодо повернення лізингових платежів у зв`язку з відмовою позивача від отримання товару та вказане може бути предметом спору в іншому судовому процесі у зв`язку з чим заява відповідача-1 про зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідає статті 601 Цивільного кодексу України та не породжує для сторін відповідних наслідків - припинення зобов`язань; позивач виконав зобов`язання та здійснив сплату 90 % вартості товару, що еквівалентно 37.219.501,50 дол. США, проте відповідач не здійснив поставку товару у встановлений строк (09.01.2014), що свідчить про відсутність підстав для його при тримання; вимоги про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів відповідають вимогам приписів частини 2 статті 1138 та частині 1 статті 543 Цивільного кодексу України.

До господарського суду надійшла заява позивача про визнання недійсною заяви відповідача-1 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.02.2017 № 14/02-1 в порядку частини 3 статті 237 господарського процесуального кодексу України.

До господарського суду надійшла заява відповідача-1 про повернення заяви позивача про визнання недійсною заяви відповідача-1 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.02.2017 № 14/02-1.

Ухвалою господарського суду від 20.11.2017 провадження у справі № 910/21720/15 зупинено та надіслано нотаріально засвідчений переклад на шведську мову ухвали господарського суду міста Києва від 20.11.2017 для вручення компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB) в порядку, передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965, через компетентний орган Королівства Швеції - Міністерство юстиції (Justitie) (Королівство Швеції, SE-103 33 Стокгольм, Розенбад 4 (The Kingdom Of Sweden, SE-103 33 Stockholm, Rosenbad 4).

Ухвалою господарського суду від 01.07.2019 провадження у справі № 910/21720/15 поновлено. Підготовче засідання призначено на 29.07.2019.

В підготовчих засіданнях 29.07.2019 та 16.09.2019 оголошено перерви до 16.09.2019 та до 07.10.2019.

В підготовчому засіданні 16.09.2019 суд на місці ухвалив відмовити у задоволенні заяви відповідача-1 про повернення заяви позивача про визнання недійсним правочину - заяви відповідача-1 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідач-1 скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив з урахуванням наступного: оскільки позивач не здійснив третій платіж та не сплатив повну вартість товару відповідач-1 скористався своїм правом на притримання товару; приймаючи до уваги відмову позивача від поставки товару, відповідач-1 направив позивачу повідомлення-вимогу від 10.01.2017 № 10/01-3 про відмову від отримання майна за договором фінансового лізингу та повернення суми лізингових платежів; вимога позивача про повернення еквівалентної суми в доларах США є безпідставною, оскільки вартість товару в договорі купівлі-продажу визначена в гривнях; зобов`язання відповідачів перед позивачем повністю припинені шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог; позивач не має право вимагати стягнення штрафу в період з 08.07.2014 (після спливу шести місяців); вимога про стягнення штрафу заявлена позивачем після спливу строку позовної давності.

Відповідач-2 скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив з урахуванням наступного: відповідач-2 був солідарним боржником виключно за договором поруки від 14.08.2013 № 130814-01/П-Ю/УГВ7861/20/2-13, водночас, звертаючись з позовом та заявою про зміну предмету позову, позивач як підставу для солідарного стягнення зазначає договір про спільну діяльність, що свідчить про безпідставність позовних вимог до відповідача-2; договором купівлі-продажу визначено, що коригуванню на іноземну валюту підлягають лише суми, що передбачені п.п. 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу, а коригування сум, встановлених іншими положеннями (7.2) не передбачено; заборгованість відповідача-1 перед позивачем відсутня внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог.

Прокурор скориставшись своїм правом, наданим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позов відхилив з урахуванням наступного: заяву про зміну предмету позову подано поза межами строку на її подання; враховуючи відмову позивача від поставки товару зобов`язання з передачі такого товару припинене; нарахування штрафу є безпідставним враховуючи припинення такого зобов`язання у зв`язку із спливом шестимісячного строку, а також пропуском строку позовної давності при зверненні до суду із такою вимогою.

Позивач скориставшись своїм правом, наданим ст. 166 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відповідь на відзиви, в якій вказано про наступне: сторони погодили, що всі передбачені договором платежі (в тому числі і платіж передбачений п. 7.2) здійснюватимуться з урахуванням вимог п. 2.3, тобто з урахуванням зміни курсу гривні до долару США; безпідставність заяви відповідача-1 про зарахування зустрічних однорідних вимог викладена в заяві позивача про визнання такого правочину недійсним; твердження прокурора про подання заяви про зміну предмету позову з порушення процесуального строку є безпідставними, оскільки як з протоколів судового засідання 06.12.2016 так і з ухвал від 06.12.2016 та від 13.12.2016 вбачається, що суд не переходив до розгляду справи по суті; притримання товару є безпідставним, враховуючи виконання позивачем грошового зобов`язання та відсутність поставки товару з боку відповідача-1; посилання відповідача-1 про неможливість поставки товару у встановлений договором строк є необґрунтованими, приймаючи до уваги, що строк поставки сплинув 09.01.2014, а указ президента № 467/2016 датовано 17.10.2016, а ухвали Печерського районного суду про арешт товару за договором датовані 18.11.2016 та 23.02.2017, тобто після спливу строку виконання відповідачем-1 зобов`язання з поставки товару; підставність солідарного стягнення викладена в поданих раніше до суду заявах; наявність договору поруки не звільняє відповідача-2 від солідарної відповідальності, як учасника спільної діяльності; платежем вважається будь-яке перерахування коштів, в тому числі і платіж.

Відповідач-2 скориставшись своїм правом, наданим ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких знову вказав про те, що останній був солідарним боржником виключно за договором поруки від 14.08.2013 № 130814-01/П-Ю/УГВ7861/20/2-13; безпідставність прив`язки суми заборгованості до долару США; зменшення суми заборгованості у зв`язку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Відповідач-1 скориставшись своїм правом, наданим ст. 167 Господарського процесуального кодексу України, надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких знову вказав про те, що підстави для коригування суми попередньої оплати у разі її повернення відповідно до п. 7.2 договору купівлі-продажу відсутні. Також відповідач-1 зазначив, що останній законно відмовився від отримання майна за договором лізингу та вимагав повернення сум сплачених авансових лізингових платежів, у зв`язку з чим у позивача виникла заборгованість перед відповідачем-1, яка була частково припинена шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

В підготовчому засіданні 07.10.2019 суд на місці ухвалив: закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 11.11.2019.

До господарського суду надійшла заява прокурора про розгляд справи без участі останнього.

В судовому засіданні 11.11.2019 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників позивача, відповідачів-1, 2 по суті спору та дослідивши наявні докази у матеріалах справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Договором № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року (далі - Договір про спільну діяльність), укладеним між відповідачами, визначено відповідача 1 оператором такої спільної діяльності, що підтверджується змістом вказаного договору та не заперечується сторонами. Так, відповідно до п. 1.1.21 Договору про спільну діяльність Оператор - Учасник, уповноважений вести справи Спільної діяльності від імені всіх учасників цього Договору, представляти спільні інтереси учасників, що виникають із Спільної діяльності у відносинах із будь-якими третіми особами. Вказана обставина підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Між ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна" (позивач) та ТОВ "Карпатигаз" (відповідач-1) як оператором спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидобування" (відповідач 2), компанією Місен Ентерпрайзис (відповідач 3) та відповідачем-1 за Договором № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року (далі - Договір про спільну діяльність) укладено договір фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-О від 14 серпня 2013 року (далі - Договір фінансового лізингу).

Пунктом 2.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що у відповідності з вимогою Відповідача-1 Позивач зобов`язується придбати у власність на умовах передбачених Договором купівлі-продажу Майно, зазначене в Специфікації, і надати Відповідачу-1 це Майно за плату в якості предмету лізингу в тимчасове володіння і користування.

Відповідно до п. 1.1 Договору фінансового лізингу від 14.08.2013 № 130814-01/ФЛ-Ю-О під майном сторони розуміють предмет лізингу, що набувається Лізингодавцем (ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна") у власність для передачі в лізинг Лізингоодержувачу (ТОВ "Карпатигаз") на умовах Договору фінансового лізингу. Цим же пунктом (1.1) Договору фінансового лізингу визначено Продавця як особу, обрану Лізингоодержувачем, в якого Лізингодавець набуває Майно з метою передачі його у тимчасове користування і володіння на умовах Договору фінансового лізингу. Продавцем є Товариство з обмеженою діяльністю "Карпатигаз" як оператор спільної діяльності.

На виконання пункту 2.1. Договору фінансового лізингу між Позивачем та Відповідачем-1, як оператором вказаної вище спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидобування" (відповідач 2), компанією Місен Ентерпрайзис (відповідач 3) та відповідачем-1, укладено Договір купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року (далі - Договір купівлі-продажу).

Факт укладення та зміст наведених вище договорів фінансового лізингу та купівлі-продажу підтверджується наявними в матеріалах справи копіями та не заперечується сторонами.

Відповідно до пункту 1.1. Договору купівлі-продажу, Відповідач-1 поставляє, а Позивач приймає і зобов`язується оплатити турбінні компресорні агрегати Маrs90, що зазначені в Додатку № 1 до Договору, на умовах визначених в цьому Договорі.

Згідно зі Специфікацією, що є Додатком № 1 до Договору купівлі-продажу, Відповідач-1 передає, а Позивач оплачує та приймає наступний Товар: "Турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "Солар Турбінс Інтернешнл Компані" США) Маrs 90, 2013 року випуску в кількості 3 одиниці" (далі - Товар).

Відповідно до п.2.1. Договору купівлі-продажу загальна вартість товару, визначеного в пункті 1.1. Договору купівлі-продажу, складає 330 577 459,41 гривень (в тому числі ПДВ 54 096 243,23 гривень), що на день підписання цього Договору є еквівалентом 41 358 371,00 доларів США згідно з курсом Національного банку України. Кінцева загальна вартість Товару, відповідно до пункту 2.1. Договору купівлі-продажу, буде визначена в порядку, передбаченому пунктом 2.6. Договору.

Згідно з п.2.2.1. Договору перша частина загальної вартості товару в розмірі 50 процентів, що складає 165 288 729,71 грн., в т.ч. ПДВ 20 % - 27 548 121,61 грн., що на день укладення даного Договору еквівалентно 20 679 185,50 дол. США по курсу Національного банку України, сплачується покупцем після підписання даного Договору не пізніше 16 серпня 2013 року.

Відповідно до п.2.2.2. Договору друга частина загальної вартості товару в розмірі 39,99 відсотків, що складає 132 206 745,79 гривень, що на день укладання Договору є еквівалентом 16 540 316,00 доларів США згідно з курсом Національного банку України, сплачується Позивачем відповідно до підпункту 2.2.2. Договору купівлі-продажу не пізніше 22 серпня 2013 року, але в будь-якому випадку після отримання документів, які підтверджують сплату продавцем заводу-виробнику товару, а саме Solar Turbines International Company раніше сплачену суму 16 540 316,00 доларів США. Сума платежу буде збільшена чи зменшена згідно з умовами пункту 2.3. Договору.

Пунктом 3.2. Договору купівлі-продажу передбачено, що строк поставки товару складає - 140 (сто сорок) календарних днів з моменту оплати Позивачем частини вартості Товару відповідно до умов підпункту 2.2.1. цього Договору.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем за первісним позовом було сплачено ТОВ "Карпатигаз" першу частину вартості товару згідно п.2.2.1. Договору згідно платіжних доручень від 14 серпня 2013 року № 120 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року № 121на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №122 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №123 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №124 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №125 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №126 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №127 на суму 16 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №128 на суму 16 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року № 129 на суму 16 000 000,00 гривень; від 15 серпня 2013 року № 130 на суму 12 288 729,71 гривень.

22.08.2013р. позивачем здійснено оплату другої частини вартості товару в сумі 132 206 745,79 грн., що вбачається з платіжного доручення від 22 серпня 2013 року № 137.

Факт здійснення оплати позивача за товар підтверджується долученими до матеріалів справи копіями платіжних документів та не заперечується сторонами.

Відповідно до підпункту 2.2.3 Договору купівлі-продажу, загальна вартість товару в розмірі 10,01 відсотка, що орієнтовно складає 33 081 983,91 гривень, що на день укладання Договору є еквівалентом 4 138 869,50 доларів США згідно з курсом Національного банку України, сплачується Позивачем протягом 5 робочих днів з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі товару і Додаткової угоди до цього Договору, що стосується визначення кінцевої вартості Товару в порядку, визначеному в пункті 2.6.Договору, а також надання документів, визначених в підпунктах 2.2.3.1 - 2.2.3.2 Договору.

Відповідно до п. 3.5. Договору купівлі-продажу право власності на товар переходить від продавця (ТОВ "Карпатигаз") до покупця (ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна") з моменту підписання Акту прийманнях-передачі товару у відповідності до умов договору. До повної оплати загальної вартості Товару Продавець має право на притримання згідно ст. 594-597 ЦК України.

ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна" на виконання усіх взятих на себе зобов`язань, в повному обсязі оплатив двома частинами (перша частина сплачена кількома платежами у строк по 15.08.2013 р., друга частина сплачена 22.08.2013 р.) разом 89,99 % вартості товару, що еквівалентно сумі 37 219 501,50 дол. США, а ТОВ "Карпатигаз", всупереч вимогам договору купівлі-продажу, не поставив товар у встановлений договором строк - по 08.01.2014 р. включно.

Між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки № 130814-01/П-Ю/УГВ7861/20/2-13 від 14.08.2013 р., за яким відповідач 2 зобов`язувався відповідати перед позивачем (кредитором) за виконання відповідачем 1 (боржником), як оператором наведеної вище спільної діяльності, всіх грошових зобов`язань по договору фінансового лізингу та договору купівлі-продажу. Факт укладення та зміст вказаного договору поруки підтверджується копією наведеного договору та не оспорюється сторонами.

Відповідач 1 в період з 14.08.2013 по 24.05.2016 відповідно до умов договору фінансового лізингу сплатив позивачу авансові лізингові платежі в загальному розмірі 331 033 410, 58 грн., що підтверджується наданими відповідачем 1 платіжними документами та не оспорюється сторонами.

При цьому, відповідний товар, який підлягав передачі позивачу за договором купівлі-продажу, надійшов на митну територію України 28.10.2014 р., був розмитнений 14.11.2014 р., що підтверджується вантажно-митною декларацією № 500040406/2014/006528. Комплектуючі до вказаного товару, зокрема, запасні частини, витратні матеріали, ремонтні комплекти, устаткування та інструменти для проведення пуско-налагоджувальних робіть і обслуговування обладнання були розмитнені 16.12.2014 р., що підтверджується вантажно-митною декларацією № 500040406/2014/007454. Монтаж обладнання та пуско-налагоджувальні роботи були здійснені 27.05.2015 р., що підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг № SL000045 від 27.05.2015 р. Посилання позивача на те, що обладнання на сьогоднішій день не введено в експлуатацію та не використовується, суд відкидає, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази такого твердження.

Відповідач 1 посилається на ту обставину, що листом № 14/09-11 від 14 вересня 2015р. він повідомив позивача про те, що до повної оплати товару відповідач 1, на підставі п. 3.5 договору купівлі-продажу та 594 ЦК України, притримує товар, що підлягав передачі по договору купівлі-продажу. При цьому, відповідачем 1 не надано жодних доказів направлення вказаного листа позивачу та отримання такого листа позивачем. Позивач не визнає одержання такого листа. За таких умов суд відхиляє наведений доказ, оскільки обставина надіслання наведеного листа позивачеві відповідачем 1 не доведена відповідно до положень ч. 1 ст. 74 ГПК України.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони від 16.09.2016 р., введеним в дію указом Президента України від 17.10.2016 р., введено санкції щодо АТ "Сбербанк Лізинг" (РФ), що підтверджується текстом відповідного нормативно-правового акту, котрий оприлюднено у передбаченому законом порядку.

У свою чергу АТ "Сбербанк Лізинг" (РФ) на момент виникнення спірних правовідносин володіло 99 % статутного капіталу позивача і було кредитором позивача за договором позики № ЗМ/1004 від 10.04.2013 р., що підтверджується наявними в матеріалах справи статутними та реєстраційними документами позивача та копією відповідного договору позики і не спростовується сторонами.

В межах кримінального провадження № 0000375 ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2016 р. у провадженні № 757/57022/16-к і від 23.02.17 у провадженні № 757/10921/17-к було накладено арешт на турбокомпресорні агрегати Mars 90 виробництва Solar та заборонено їх відчужувати, що підтверджується наданими роздруківками відповідних судових рішень із ЄДРСР та не оспорюється сторонами.

Відповідач 1 посилається на ту обставину, що повідомленням-вимогою № 10/01-3 від 10.01.2017 р. він, з посиланням на статті 665, 693, 766, 806 ЦК України, повідомив позивача про відмову від одержання майна у лізинг і від договору лізингу та вимагав повернути протягом 7 днів суму авансових лізингових платежів у розмірі 331 033 410, 58 грн.

Відповідач 1 звернувся до позивача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог № 14/02-1 від 14.02.2017 р., в якій, із посиланням на ст. 601 ЦК України повідомив позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог сторін, а саме вимог позивача щодо повернення передоплати за непоставлений товар та вимог відповідача 1 щодо повернення авансових лізингових платежів, у розмірі 297 495 475,5 грн. та вимагав негайного перерахування позивачем залишку заборгованості з повернення авансових лізингових платежів у розмірі 33 537 935, 08 грн. Факт надіслання відповідачем 1 та одержання позивачем зазначеної заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами.

З огляду на заявлені у справі позовні вимоги, інші заяви та клопотання сторін, суть спірних правовідносин у даному господарському спорі зводиться до відносин щодо повернення позивачу сплаченої передоплати за договором купівлі-продажу та стягнення такої передоплати солідарно із учасників спільної діяльності, від імені якої було укладено вказаний договір купівлі-продажу, визначення розміру такої передоплати, стягнення штрафних санкцій за непоставку відповідачем 1 майна позивачу відповідно до умов договору купівлі-продажу, наявності підстав і дійсності одностороннього правочину відповідача 1 щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме вимог позивача щодо повернення передоплати за договором купівлі-продажу та вимог відповідача 1 щодо повернення авансових лізингових платежів.

Так, позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно гривневий еквівалент 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом Національного Банку України становить 983 687 827,48 грн., стягнути з відповідачів штрафи в розмірі 352 987 637,88 грн. Також позивачем в порядку ч. 3 ст. 237 ГПК України подано заяву про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви відповідача 1 про зарахування зустрічних однорідних вимог № 14/02-1 від 14.02.2017 р.

Постановою Вищого господарського суду у даній справі від 21.09.2017 р. було скасовано судові рішення, якими позовні вимоги були задоволено в частині стягнення передоплати та вказано, що суди попередніх інстанцій не зазначено підставність стягнення різниці (валютної складової передоплати) у розмірі 686 192 351,98грн., оскільки стягуючи згадану суму застосували термін "платіж", як зазначено в пунктах 2.1, 2.2 Договору купівлі-продажу, але в заяві про зміну предмету позову мова йде про повернення попередньої оплати в порядку ст.693 Цивільного кодексу України. При цьому, матеріалами справи підтверджено, що оплата вартості товару відповідачем позивачу в гривневому еквіваленті 14 та 28 серпня 2013 склала 297 495 475,5 грн. Крім того, суд касаційної інстанції зауважив, що господарськими судами попередніх інстанцій не дано оцінки твердженню відповідача 1 щодо його заяви про зарахування зустрічних вимог з урахуванням наведених норм права. Також, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що судами попередніх інстанцій не встановлено чи продовжує дію в часі Договір фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-О при тому, що позивач відмовився від договору купівлі-продажу, який був укладений на виконання договору фінансового лізингу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

З урахуванням наявних у справі доказів, викладених у заявах сторін міркувань і доводів, суд дійшов до наступних висновків.

Щодо вимоги про солідарне стягнення сум із відповідачів, суд виходить із обгрунтованості таких вимог і керується при цьому наступним.

При укладенні Договору купівлі-продажу та договору фінансового лізингу відповідач 1 діяв як Оператор Спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидобування", компанією Місен Ентерпрайзис АБ і ТОВ "Карпатигаз" за Договором №3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10.06.2002 р в редакції Додаткової угоди № 4 від 25.02.2011 р., представляв інтереси Спільної діяльності і діяв від імені Спільної діяльності, Договору про спільну діяльність і Протоколу № 12 Засідання членів Комітету з Управління спільною діяльністю від 31 травня 2013 р. Вказане підтверджується матеріалами справи та не спростовано сторонами. Суд погоджується із доводами позивача про те, що укладаючи вказані договори відповідач 1 діяв у спільних інтересах учасників простого товариства пов`язаних із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, на виконання наданих ними повноважень, а тому у зв`язку з укладенням вказаних Договорів фінансового лізингу і купівлі-продажу у відповідачів, як учасників спільної діяльності, виникли перед позивачем спільні зобов`язання.

За своєю правовою суттю договір про спільну діяльність є договором простого товариства, оскільки передбачає об`єднання вкладів учасників. Згідно із ч. 2 ст. 1138 ЦК України, якщо договір простого товариства (спільна діяльність) пов`язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов`язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

При цьому суд відкидає доводи відповідача 2 щодо укладення між ним та позивачем договору поруки як на підставу відсутності у відповідача 2 солідарного обов`язку перед позивачем за зобов`язаннями, що виникли із договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Таким чином, за вибором позивача, як кредитора, стягнення солідарного обов`язку відповідачів, як учасників спільної діяльності, можливе як персонально з одного із них, як частково, так і повністю, так і з усіх відповідачів спільно, як частково, так і повністю. Відтак, позивач за власним вибором може обмежити стягнення тільки із одного із відповідачів (у тому числі - тільки із відповідача 1). Таким чином, укладення наведеного договору поруки між позивачем та відповідачем 2 жодним чином не вказує на те, що відповідач 2 поручився за виконання власних зобов`язань за договором купівлі-продажу і що в його особі поєднались кредитор і боржник за відповідними зобов`язаннями.

З наведених підстав не грунтується на законі посилання відповідача 2 про те, що укладення такого договору поруки прямо вказує на те, що укладаючи договори фінансового лізингу та купівлі-продажу відповідач 1 діяв як самостійний суб`єкт господарювання - оператор спільної діяльності, оскільки такі твердження спростовуються змістом договору фінансового лізингу та змістом договору купівлі-продажу, отже, укладаючи наведені договори відповідач 1 діяв не як самостійний суб`єкт господарювання, а як оператор спільної діяльності, який діє від імені та в інтересах спільної діяльності, здійснюваної на підставі Договору № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року, укладеним між відповідачем 1, відповідачем 2 та відповідачем 3. Як вбачається із його змісту, учасники спільної діяльності визнали, що ведення справ спільної діяльності здійснюється відповідачем 1. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1135 ЦК України під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства. У відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства.

Таким чином, відповідачі, як учасники спільної діяльності, шляхом укладення відповідного договору про спільну діяльність уповноважили відповідача 1 діяти від їх імені у справах спільної діяльності, визначивши при цьому статус відповідача 1 як оператора спільної діяльності, тобто як учасника спільної діяльності, уповноваженого вести справи спільної діяльності від імені всіх учасників цього договору, представляти спільні інтереси учасників, що виникають із спільної діяльності у відносинах із будь-якими третіми особами.

При цьому, договором поруки не вносились зміни до договору спільної діяльності, до договору фінансового лізингу чи договору купівлі-продажу, з приводу спеціального статусу відповідача 2 як особи, яка не відповідає солідарно за зобов`язаннями спільної діяльності. Крім того, за самою своєю суттю порука є забезпечувальним зобов`язанням, яке носить додатковий до основного зобов`язання характер, а тому не може бути підставою для зміни правовідносин, що виникають за основним зобов`язанням.

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу було укладено від імені спільної діяльності, учасниками якої є відповідач 1, відповідач 2 і відповідач 3 то, в силу змісту основного зобов`язання, відповідачі (у тому числі і відповідач 2) є солідарними боржниками стосовно виконання усіх обов`язків по договору купівлі-продажу незалежно від змісту договору поруки.

З урахуванням наведеного, а також оскільки відповідачі, як учасники спільної діяльності, не встановлювали спеціальний режим щодо операцій із купівлі майна, усі зобов`язання відповідачів перед позивачем, передбачені договором купівлі-продажу, є зобов`язаннями спільної діяльності, а отже всі відповідачі у повному обсязі виступають за ними в якості солідарних боржників. Таким чином вимоги позивача щодо солідарного стягнення коштів із відповідачів грунтуються на законі.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші угоди.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 7.2 Договору купівлі-продажу, у разі, якщо Продавець, за умови виконання Покупцем умов оплати Товару, порушить термін поставки Товару більш ніж на 20 календарних днів, Покупець має право відмовитися від прийняття Товару, а Продавець протягом 3 (трьох) робочих днів з дати відмови Покупця повертає Покупцеві сплачені ним грошові засоби. В матеріалах справи відсутні докази повернення (сплати) відповідачами позивачу суми передоплати.

У відповідності до ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З урахуванням наведених положень Договору купівлі-продажу, відповідач 1 допустив порушення його умов, не виконав свої зобов`язання як щодо поставки товару, так і щодо повернення попередньої оплати, оскільки не передав у становлений договором строк товар позивачеві і в подальшому не повернув у передбачений договором купівлі-продажу строк суму передоплати. Натомість, позивач обгрунтовано, за наявності передбачених цивільним законом та договором купівлі-продажу підстав, відмовився від договору купівлі-продажу і вимагав повернення передоплати.

Посилання відповідача 1 щодо відсутності вини у порушенні умов договору купівлі-продажу суд відхиляє з наступних підстав.

Так, ТОВ "Карпатигаз" посилається на те, що в межах кримінального провадження №0000375 ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2016 у справі №757/57022/16-к та від 23.02.2017 у справі №757/10921/17-к було накладено арешт та турбокомпресорні агрегати Mars 90, виробництва Solar та заборонено будь-яким чином їх відчужувати і вважає, що таким чином правомірно не передав товар ТОВ "Центр фінансового лізингу".

Суд вважає такі доводи не обґрунтованими та такими які не спростовують наявність вини ТОВ "Карпатигаз" у не поставці товару у строк обумовлений сторонами договору.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдання простроченням збитки і за не можливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ "Карпатигаз" мав поставити товар до 09.01.2014 р., а арешт на відповідний товар накладено ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 18.11.2016 та від 23.02.2017, тобто неможливість передачі товару у зв`язку з його арештом настала після факту прострочення виконання зобов`язання ТОВ "Карпатигаз", а відтак арешт вказаного майна що не звільняє відповідачів від відповідальності за невиконання зобов`язань спільної діяльності за договором купівлі-продажу та не вказує на відсутність вини відповідача 1.

Суд також вважає необґрунтованими посилання ТОВ "Карпатигаз" на неможливість поставки товару у зв`язку з несвоєчасним надходженням товару на митну територію України.

Вказані обставини не звільняють ТОВ "Карпатигаз" від відповідальності за невиконанння господарського зобов`язання перед позивачем та не доводять відсутність вини відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 226 ГК України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру. Сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідачем 1 вказується, що невиконання ним своїх зобов`язань спричинене несвоєчасною поставкою йому товару його контрагентом. Однак, при цьому, відповідач не надав жодного доказу того, що він вживав будь-яких заходів з метою забезпечення належної поставки товару позивачу (звертався з відповідними вимогами чи претензіями, до контрагента, звертався з відповідним позовом чи позовами, повідомив позивача за первісним позовом про порушення чи можливість порушення зобов`язання щодо передачі товару, вжив заходів щодо зменшення збитків позивача шляхом негайної поставки товару одразу по факту його дійсного отримання від контрагента тощо). Більше того, ст. 617 ЦК України, ст. 18 ГК України прямо вказує, що недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника (відповідача 1 у даній справі) не є підставою для звільнення від відповідальності.

Також, посилання ТОВ "Карпатигаз" на рішення РНБО та санкції стосовно суб`єктів господарювання Російської Федерації жодним чином не ставлять у залежність можливість виконання ТОВ "Карпатигаз" своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу та договором фінансового лізингу з ТОВ "Центр фінансового лізингу", а висловлені ТОВ "Карпатигаз" припущення щодо подальшого спрямування коштів, отриманих ТОВ "Центр фінансового лізингу" від ТОВ "Карпатигаз" у якості лізингових платежів, нічим не обгрунтовані та не можуть бути підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності.

Так, як зазначалось вище, строк договірної поставки товару відповідачем позивачу сплинув 09.01.2014 р. Як вбачається з пояснень відповідача 1, навіть з урахуванням затримки в поставці і монтажі товару (що не звільняє відповідача від відповідальності, однак могло б зменшити збитки позивача) - товар міг бути поставлений 27.05.2015 р. У той же час, указ Президента України № 467/2016 датовано 17.10.2016 р. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Тобто, і на момент, коли зобов`язання відповідача 1 повинні бути виконані, і на момент, коли такі зобов`язання могли бути виконані виходячи із пояснень відповідача 1, вищенаведений режим санкцій не діяв та не міг бути підставою для невиконання зобов`язань за Договором купівлі-продажу. Крім того, наведеним указом Президента України жодні санкції щодо позивача не вводились, відсутні такі санкції і на даний момент. Таким чином, посилання відповідача 1 на невиконання ним власних цивільно-правових зобов`язань з підстав введення санкцій до одного з колишніх учасників позивача не грунтуються на вимогах закону та дійсних обставинах справи.

Як уже вказувалось вище, відповідачами не доведено належними та допустимими доказами обставину надіслання позивачу листа № 14/09-11 від 14 вересня 2015 р. про притримання товару. При цьому, суд приходить до висновку про невідповідність нормам матеріального закону посилань відповідача 1 на таке притримання у цілому.

Так, відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, притриманням. Згідно ст. 594 вказаного вище кодексу кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3.5 Договору купівлі-продажу, на який посилається відповідач, до повної оплати загальної вартості Товару Продавець має право на притримання, згідно зі ст. 594-597 ЦК України. Тобто, як видно зі змісту вказаного пункту, здійснення притримання продавцем можливе виключно на підставах та у порядку, що передбачені статтями 594 - 597 ЦК України. Притримання у інших випадках і у іншому порядку, ніж це передбачено наведеними нормами матеріального закону, Договором купівлі-продажу не передбачене.

Згідно ст. 594 вказаного вище кодексу кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Центр фінансового лізингу" виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі та оплатив 89,99 % вартості товару, що еквівалентно сумі 37 219 501,50 дол. США, а ТОВ "Карпатигаз", всупереч вимогам договору купівлі-продажу, не поставив товар у встановлений договором строк - до 09.01.2014 р.

Натомість, відповідно до п. 2.2.3 Договору купівлі-продажу третя частина загальної вартості Товару в розмірі 10,01 (десять цілих одна сота) відсотка від вартості Товару, що орієнтовно складає 33 081 983,91 (тридцять три мільйона вісімдесят одна тисяча дев`ятсот вісімдесят три) гривні 91 копійка, в т. ч. ПДВ 20% - 5 513 663,98 (п`ять мільйонів п`ятсот тринадцять тисяч шістсот шістдесят три) гривні 98 копійок, що на день складання цього Договору еквівалентно 4 138 869,50 (чотири мільйони сто тридцять вісім тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) доларам США 50 центам по курсу Національного банку України, оплачується Покупцем протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту підписання Сторонами Акту прийому-передачі Товару та додаткової угоди до цього Договору; щодо визначення остаточної загальної вартості Товару в порядку, передбаченим в п. 2.6. Договору, а також після надання Продавцем Покупцеві наступних документів:

- документів, що підтверджують сплату Продавцем заводу-виробнику Товару, а саме Solar Turbines International Company (США), другої частини загальної вартості Товару, передбаченої п. 2.2.2. справжнього | договору;

- документів, що підтверджують отримання Товару Продавцем на території заводу виробника, а саме: завірені належним чином копії таких документів, рахунок - фактура (інвойс); товарна накладна ; (CMR); сертифікат якості Товару; сертифікат походження Товару, експортна митна декларація.

Жодна із обставин для здійснення оплати останньої частини вартості товару, передбачених п. 2.2.3 Договору купівлі-продажу (зокрема, і у першу чергу, поставка самого товару позивачу за первісним позовом) не настала, а відтак у позивача не виникло зобов`язання щодо оплати останньої частини вартості товару і, відповідно, не почав спливати і строк для здійснення такої оплати. Таким чином, оскільки ст. 594 ЦК України встановлює, що право притримання може виникнути виключно у випадку невиконання боржником у строк зобов`язання щодо оплати відповідної речі, а п. 3.5 Договору купівлі-продажу прямо вказує, що право притримання може бути реалізоване продавцем виключно відповідно до статей 594-597 ЦК України, то право на реалізацію відповідачем притримання товару не виникло, а отже відповідне посилання відповідача є безпідставним та таким, що не грунтується на законі та дійсних обставинах справи.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що ТОВ "Центр фінансового лізингу" виконав усі зобов`язання у повному обсязі і у строки, встановлені договором купівлі-продажу. При цьому, відповідачами не надано жодних доказів порушення позивачем своїх зобов`язань за договорами фінансового лізингу та купівлі-продажу.

Крім того, відповідно до п. 1 ст. 595 Цивільного кодексу України кредитор, який притримує річ у себе, зобов`язаний негайно повідомити про це боржника, однак, від ТОВ "Карпатигаз" не надходило жодного повідомлення про притримання товару. Оскільки цивільний закон передбачає негайне повідомлення про притримання, тому ТОВ "Карпатигаз" мало би повідомити позивача за первісним позовом одразу по спливу строку поставки товару, тобто 09.01.2014 р. Натомість, матеріали справи не містять доказів негайного направлення та вручення Позивачу повідомлення про притримання товару.

Таким чином, з огляду на наявні у справі докази, відповідачі, як учасники спільної діяльності, і, відповідно, солідарні боржники, порушили своє зобов`язання по поставці товару позивачу. При цьому, відповідачі не довели належними і допустимими доказами відсутності своєї вини у порушенні відповідного зобов`язання, зокрема матеріали справи не містять жодних доказів виконання відповідачами положень ст. 226 ГК України, а відтак наявність вини відповідачів є доведеною.

Одночасно, матеріалами справи підтверджується, що позивач вчинив усі передбачені договором купівлі-продажу дії, діяв із необхідною добросовісністю, обачливістю і розсудливістю та не допустив порушень власних зобов`язань.

За таких умов, відмовляючись від договору купівлі-продажу та вимагаючи повернення передоплати, з урахуванням того, що будь-які докази як поставки товару позивачу, так і повернення йому передоплати у матеріалах справи відсутні, позивач діяв добросовісно та в межах своїх цивільних прав, визначених законом і договором купівлі-продажу, а тому сплачена позивачем передоплата за непоставлений товар підлягає поверненню відповідачами.

При цьому, як вбачається із доводів і міркувань сторін у справі, між позивачем і відповідачами між сторонами виник спір щодо розміру попередньої оплати, яка має бути повернута позивачу. Так, відповідачі вважають, що відповідно до положень п. 7.2 договору купівлі-продажу позивачу належить повернути відповідну суму у гривні, яка була сплачена позивачем в якості передоплати, а саме 297 495 475, 5 грн. У свою чергу, позивач, із посиланням на п. 2.3, 2.4, 7.2 договору купівлі-продажу вимагає повернення передоплати у розмірі еквіваленту сплаченої ним попередньої оплати у доларах США, а саме просить стягнути еквівалент у гривні 37 219 501,50 дол. США. Таким чином, між сторонами існує спір, пов`язаний з неоднозначним тлумаченням змісту договору.

Верховний суд у Постанові від 10 квітня 2019 р. по справі № 916/2500/15 (№ провадження 12-274гс18) зазначив наступне.

Згідно із частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього ж Кодексу.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначені загальні правила тлумачення змісту правочину, які умовно можна поділити на три рівні.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першим підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також із чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у разі безрезультатності перших двох) є врахування: а) мети правочину; б) змісту попередніх переговорів; в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою); г) звичаїв ділового обороту; ґ) подальшої поведінки сторін; д) тексту типового договору; е) інших обставин, що мають істотне значення.

Як вбачається зі змісту п. 7.2 договору купівлі-продажу, у разі, якщо Продавець, за умови виконання Покупцем умов оплати Товару, порушить термін поставки Товару більш ніж на 20 календарних днів, Покупець має право відмовитися від прийняття Товару, а Продавець протягом 3 (трьох) робочих днів з дати відмови Покупця повертає Покупцеві сплачені ним грошові засоби.

Відповідно до пункту 2.4 договору купівлі-продажу, всі розрахунки по цьому договору здійснюються в українських гривнях з урахуванням п. 2.3 цього договору. У пункті 2.3 сторони погодили, що ціна договору, а також кожен окремо взятий платіж, передбачений п. 2.2 договору, будуть змінені в більшу або в меншу сторони пропорційно зміні курсу НБУ гривні до долару США на день здійснення платежу.

У пункті 2.1 сторони визначили ціну договору у 330 577 459, 41 гривні, що у еквіваленті на день укладення договору у доларах США становило 41 358 371 долар США. Пунктом 2.2 договору купівлі-продажу передбачено, що позивач зобов`язаний здійснити часткову передоплату за товар, а саме: згідно з п.2.2.1. Договору перша частина загальної вартості товару в розмірі 50 процентів, що складає 165 288 729,71 грн., в т.ч. ПДВ 20 % - 27 548 121,61 грн., що на день укладення даного Договору еквівалентно 20 679 185,50 дол. США по курсу Національного банку України, сплачується покупцем після підписання даного Договору не пізніше 16 серпня 2013 року; Відповідно до п.2.2.2. Договору друга частина загальної вартості товару в розмірі 39,99 відсотків, що складає 132 206 745,79 гривень, що на день укладання Договору є еквівалентом 16 540 316,00 доларів США згідно з курсом Національного банку України, сплачується Позивачем відповідно до підпункту 2.2.2. Договору купівлі-продажу не пізніше 22 серпня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно із ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В цілому, по всіх платежах, щодо яких була можливість визначити їх розмір на момент укладення договору, у договорі купівлі-продажу визначено розмір таких платежів із урахуванням валютного еквіваленту. Як вбачається із змісту договору купівлі-продажу, позивачем було сплачено попередню оплату у гривні з урахуванням еквіваленту у доларах США і, таким чином, оскільки позивач вимагає саме повернення передоплати, тобто повернення саме сплачених відповідно до пунктів 2.2.1 та 2.2.2 договору купівлі-продажу платежів, а пункт 2.4 договору купівлі-продажу вказує, що усі платежі за договором повинні здійснюватись із урахуванням положень п. 2.3, який у свою чергу вказує, що і ціна договору, і відповідні попередні платежі по договору здійснюються з урахуванням зміни курсу гривні до долару США, то вимога позивача стягнути суму передоплати з урахуванням відповідного валютного еквіваленту є обгрунтованою.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Така позиція стосовно суті правовідносин лізингу є усталеною в судовій практиці, та зазначена, наприклад, у Постанові Верховного суду від 06.02.2018 р. у справі № 910/7415/17, Постанові Вищого господарського суду від 08.07.2015 р. у справі № 904/7981/14.

Відтак, тлумачення положень договору купівлі-продажу, укладеного між позивачем і відповідачем 1 на виконання договору фінансового лізингу, за яким позивач повинен здійснювати попередню оплату з урахуванням зміни курсу гривні до долару США, а одержати повернення відповідної передоплати у випадку не виконання відповідачем 1 зобов`язання із поставки товару без урахування такої зміни курсу, не відповідає принципам справедливості та пропорційності умов договору, адже створює істотний економічний дисбаланс для позивача, є для нього вочевидь економічно недоцільною умовою та не відповідає суті відносин фінансового лізингу. Таке тлумачення позбавляє позивача як сторону договору права на справедливу компенсацію здійсненої передоплати.

Таким чином, стягнення суми передоплати на користь позивача із урахуванням грошового еквіваленту у доларах США є обгрунтованим та справедливим, відповідає умовам договору купівлі-продажу, зокрема, пунктам 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 7.2 зазначеного договору, суті відносин фінансового лізингу, засадам добросовісності, справедливості і розумності цивільного закону. З таких мотивів суд приходить до обгрунтованості стягнення різниці між сплаченими позивачем у гривні сумами попередньої оплати у серпні 2013 р. у сумі 297 495 475, 5 грн., що становило еквівалент 37 219 501,50 дол. США, станом на момент здійснення платежу, та гривневим еквівалентом 37 219 501,50 дол. США станом на момент здійснення позивачем відмови від договору купівлі-продажу та направлення відповідачам вимоги про повернення попередньої оплати у зв`язку із невиконанням відповідачами поставки попередньо оплаченого товару.

За таких умов, з урахуванням зміни встановленого НБУ курсу гривні до долара США у розмірі 24,501887 гривні за один долар США станом на 11.11.2019 р., сума у гривнях сплаченої позивачем передоплати, еквівалентної 37 219 501,50 доларам США, становить ?911 948 019,95 гривень.???

Щодо заяви відповідача 1 про зарахування зустрічних однорідних вимог, суд зазначає наступне.

ТОВ "Карпатигаз" направив ТОВ "Центр фінансового лізингу" заяву про зарахування зустрічних однорідних зобов`язань в сумі 297 495 475,50 грн., маючи на увазі зустрічні зобов`язання ТОВ "Центр фінансового лізингу" щодо повернення авансових лізингових платежів за договором фінансового лізингу та зобов`язання ТОВ "Карпатигаз" щодо повернення суми передоплати за товар по Договору купівлі-продажу в сумі 297 495 475,50 грн.

За змістом положень статей 202, 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Так, згідно зі статтею 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Недопустимість зарахування зустрічних вимог визначено положеннями статті 602 Цивільного кодексу України, відповідно до вимог якої не допускається зарахування зустрічних вимог: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, з волі сторін зобов`язання припиняється шляхом зарахування зустрічної вимоги. Зарахування - це підстава припинення зобов`язання, за якої припиняються зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав (не зазначений, визначений моментом витребування). Зарахування, як вбачається з норми згаданої статті, здійснюється за наявності наступних умов:

(а) вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов`язань, між двома особами, де кредитор одного зобов`язання є боржником іншого. Те ж саме повинно бути і з боржником.

(б) вимоги мають бути однорідними, тобто в обох зобов`язаннях повинні бути речі одного роду. Частіше зарахуванням припиняються зустрічні грошові вимоги;

(в) необхідно, щоб за обома вимогами настав строк виконання, оскільки не можна пред`явити до зарахування вимоги за таким зобов`язанням, яке не підлягає виконанню. До зарахування може бути пред`явлена і вимога, строк виконання якої не встановлений або визначений моментом пред`явлення її кредитором.

Зарахування таких вимог, виходячи зі змісту статті 601 Цивільного кодексу України є одностороннім правочином, для нього достатньо заяви однієї сторони, однак, лише за наявності всіх наведених вище умов.

Однак, у даному випадку право вимагати від ТОВ "Центр фінансового лізингу" повернення лізингових платежів у ТОВ "Карпатигаз" не настало, а отже - не настав строк виконання грошового зобов`язання зі сторони ТОВ "Центр фінансового лізингу".

Так, відповідач 1, обгрунтовуючи відповідне право вимоги, посилається на положення статей 665, 693, 766, 806 ЦК України.

При цьому, відповідно до ч. 2, 3 ст. 806 Цивільного кодексу України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Таким чином, що правовідносини фінансового лізингу регламентовані спеціальним нормативно-правовим актом, а саме Законом України "Про фінансовий лізинг".

Отже, відносини, що виникають у зв`язку з договором лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 Цивільного кодексуУкраїни та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Згідно із ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Суд вважає, що посилання відповідача на вказані норми права є безпідставними, оскільки позивач не відмовлявся передати товар відповідачу 1, а відмовився від договору купівлі-продажу у зв`язку із невиконанням відповідачами своїх зобов`язань щодо поставки товару, який тільки після настання обставин такої поставки підлягав би передачі у лізинг відповідачу 1, як оператору спільної діяльності. У зв`язку із тим, що товар так і не було передано позивачу відповідачем 1 з вини останнього, для позивача не почав спливати строк, в який повинна була відбутись передача майна у лізинг. При цьому, в даному випадку ситуація є по своїй правовій та фактичній суті іншою, аніж із відмовою позивача від договору купівлі-продажу, оскільки в випадку наведеної відмови позивача мали місце всі обставини, які сторони пов`язували із початком спливу строку поставки товару, а отже відповідний строк почав спливати і сплинув. У випадку ж із передачею майна у лізинг позивачем відповідачу такий строк не почав спливати відповідно до умов передачі майна у лізинг, встановлених у договорі фінансового лізингу.

Відповідно до положень п. 2 ч.1 ст. 766 Цивільного кодексу України, якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором або вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою, або відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків. При цьому, відповідно до ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму. Як уже було вказано, строк для передачі майна у лізинг позивачем не почав спливати, оскільки відповідна передача майна могла відбутись виключно у випадку попередньої зустрічної передачі такого майна у власність позивача за договором купівлі-продажу і не раніше часу такої фактичної передачі. Тому, очевидно, що положення ст. 766 Цивільного кодексу України стосуються не будь-якого факту не передання майна наймачеві, а виключно випадків не передання майна наймачеві у передбачений договором строк, який у даному випадку, у зв`язку із невиконанням відповідачем 1 своїх договірних зобов`язань продавця по договору купівлі продажу, не почав спливати.

Крім вказаного, стосовно фінансового лізингу закон встановлює спеціальні підстави виникнення у лізингоодержувача права на відмову від договору фінансового лізингу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 наведеного Закону України "Про фінансовий лізинг", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регламентує відносини фінансового лізингу, відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 11 вказаного Закону, лізингоодержувач має право: вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 7 зазначеного Закону, лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Договором фінансового лізингу, укладеним між позивачем та спільною діяльністю (відповідачами) не було передбачено інщого строку прострочення передачі предмета лізингу, який був би підставою для односторонньої відмови лізінгоодержувача від договору лізінгу.

Відповідно до п. 4.1 Договору фінансового лізингу визначено, що передача майна у лізинг мала здійснюватись в дату передачі майна позивачу у власність за договором купівлі-продажу, і при цьому чітко зазначено, що передача майна лізингоодержувачу у володіння і користування повинна була відбуватись не раніше дати фактичного отримання такого майна у продавця (тобто - відповідача 1). Таким чином, початок перебігу строку передачі майна у лізинг було пов`язано із часом передачі майна позивачу за договором купівлі-продажу. Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Отже, оскільки фактичної передачі майна позивачу по договору купівлі-продажу не відбулось, то строк передачі майна у лізинг не почав спливати і, відтак, його не було прострочено, а тому відповідач 1 (як оператор спільної діяльності) не набув передбаченого ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" права відмовитись від договору лізингу.

Крім вказаного, суд вказує на невідповідність вимог відповідача 1 щодо повернення авансових лізингових платежів та відповідного зарахування зустрічних однорідних вимог наведеній вище суті відносин фінансового лізингу, оскільки спільна діяльність фактично одержала у власність спірне майно за кошти позивача, тобто відповідачі фактично в односторонньому порядку досягли цілей стосовно набуття майна всупереч умовам договорів купівлі-продажу і фінансового лізингу, а, натомість, своїми діями позбавили позивача можливості досягти відповідної мети, як лізингодавця, оскільки непередання майна у власність позивачу за договором купівлі-продажу і спричинена таким непереданням подальша неможливість для позивача передати майно у лізинг відповідачам унеможливила для нього повернути з прибутком власні грошових кошти.

З огляду на викладене, у ТОВ "Карпатигаз" не виникло право вимоги на повернення відповідних лізингових платежів, оскільки відповідно до положень Закону України "Про фінансовий лізинг" право лізингоодержувача на відмову від договору лізингу та на повернення лізингових платежів нерозривно пов`язане із простроченням лізингодавцем передачі майна у лізинг, а такого прострочення не відбулось, оскільки строк передачі майна у лізинг не почав спливати.

Таким чином, не може відбутись зарахування зустрічних однорідних вимог між ТОВ "Центр фінансового лізингу" та ТОВ "Карпатигаз", оскільки, всупереч ч. 1 ст. 601 Цивільного кодексу України, не настав строк виконання зобов`язань ТОВ "Центр фінансового лізингу" щодо повернення лізингових платежів.

Також, як вбачається із матеріалів справи, позивач не визнає вимог відповідача 1 щодо повернення авансових лізингових платежів, так само як і відповідач 1 не визнає вимог позивача щодо повернення передоплати. За таких умов має місце спір між сторонами, що унеможливлює зарахування зустрічних однорідних вимог і при цьому відповідачу 1 було відомо про наявність такого спору ще до вчинення ним одностороннього правочину про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Так, у пункті 22 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.03.2009 N 01-08/163 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням, зокрема, зустрічних однорідних вимог; таке зарахування може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом наведеної норми згоди іншої сторони у зобов`язанні із зарахуванням вимог не вимагається.

Закон не виключає можливості здійснення відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог і в процесі судового розгляду. У такому випадку відповідна заява обов`язково повинна мати письмову форму й адресуватися позивачеві, а її копія і докази надсилання позивачеві (чи одержання ним) подаватися господарському суду.

Отже, якщо друга сторона заперечує проти проведення заліку, а відтак не припиняє зобов`язання, вона вправі вимагати виконання зобов`язання першою стороною.

Крім цього, в п. 31 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" від 07.04.2008 р. № 01-8/211 вказано, що заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов`язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов`язання (наприклад, за відсутністю зобов`язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов`язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

ТОВ "Центр фінансового лізингу" заперечує проти зарахування зустрічних однорідних вимог та на даний час здійснює захист свого права у даній справі шляхом стягнення суми попередньої оплати, строк стягнення якої настав.

Тобто, для зарахування зустрічних однорідних вимог відсутній такий необхідний елемент як якість вимоги: - якість вимог, тобто наявність ситуації, коли між сторонами немає спору щодо розміру, характеру, змісту та умов зобов`язання.

За таких умов заява позивача, подана в порядку ч. 3 ст. 237 ГПК України про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви відповідача 1 про зарахування зустрічних однорідних вимог № 14/02-1 від 14.02.2017 р. підлягає задоволенню, а заява відповідача 1 про зарахування зустрічних однорідних вимог № 14/02-1 від 14.02.2017 р. підлягає визнанню недійсною як така, що не відповідає вимогам ст. 601 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Оскільки позовна заява у даній справі була подана до суду у 2015 році, а заява позивача про зміну предмету позову у грудні 2016 року, безумовно, позивач не міг включити вимогу про визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 14.02.2017 № 14/02-1

З цих підстав, в підготовчому засіданні 16.09.2019 суд відмовив відповідачеві 1 у задоволенні заяви про повернення заяви позивача про визнання недійсним правочину - заяви відповідача-1 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

Стосовно дії договору фінансового лізингу, то суд керується наступним.

Відповідно до ст. 202 ГК України господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов`язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарський кодекс України передбачає наступні випадки припинення зобов`язань: припинення господарського зобов`язання виконанням або зарахуванням зустрічних однорідних вимог (ст. 203 ГК України); припинення господарського зобов`язання за згодою сторін чи у разі поєднання його сторін в одній особі (ст. 204 ГК України); припинення господарського зобов`язання у разі неможливості виконання (ст. 205 ГК України), відповідно до якої господарське зобов`язання припиняється неможливістю виконання у разі виникнення обставин, за які жодна з його сторін не відповідає, якщо інше не передбачено законом; розірвання господарського зобов`язання (ст. 306 ГК України), згідно із якою господарське зобов`язання може бути розірвано сторонами відповідно до правил, встановлених статтею 188 ГК України;

Крім того, Цивільний кодекс України встановлює наступні підстави припинення зобов`язань: припинення зобов`язання виконанням (ст. 599 ЦК України); припинення зобов`язання переданням відступного (ст. 600 ЦК України); припинення зобов`язання зарахуванням (ст. 601 ЦК України); припинення зобов`язання за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); припинення зобов`язання прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України); припинення зобов`язання неможливістю його виконання (ст. 607 ЦК України); припинення зобов`язання смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України); припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, у них відсутні будь-які докази наявності жодної із наведених вище підстав для припинення зобов`язань за договором фінансового лізингу. Між сторонами не досягнуто згоди щодо припинення зобов`язання, договір фінансового лізингу не виконано; кредитор і боржник за зобов`язаннями по договору фінансового лізингу не поєднались в одній особі; не відбулось припинення зобов`язання переданням відступного; не відбулось ліквідації жодної із сторін відповідного зобов`язання.

Припинення зобов`язання смертю фізичної особи не може мати місця, оскільки всі сторони зобов`язання - юридичні особи.

Стосовно припинення відповідних зобов`язань неможливістю виконання, то у такий спосіб зобов`язання за договором фінансового лізингу не припинилось, оскільки зобов`язання припиняється неможливістю виконання у разі виникнення обставин, за які жодна з його сторін не відповідає, а у випадку із договором фінансового лізингу у даній справі причиною відмови позивача від договору купівлі-продажу є винні дії відповідачів.

Щодо припинення зобов`язання зарахуванням, то на даний момент такого припинення не відбулось у зв`язку із обгрунтованою вище відсутністю підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог, передбачених ст. 601 ЦК України, ст. 203 ГК України.

Відповідно до ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Згідно із ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази розірвання договору фінансового лізингу з підстав, передбачених ст. 188 ГК України, ст.ст. 651, 652 ЦК України.

Сам договір фінансового лізингу у розділі 13 містить перелік підстав і процедур розірвання договору фінансового лізингу, у тому числі і в односторонньому порядку, однак жодна із наведених у договорі обставин розірвання чи припинення договору не підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Однак, сам договір фінансового лізингу не передбачає можливості для відповідача (лізингоодержувача) відмовитись від договору в односторонньому порядку, а правова підстава для відмови лізингоодержувача від договору фінансового лізингу, яка передбачена ст. 655, 693, 766 Цивільного кодексу України та ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" не може бути застосована з мотивів, наведених вище у цьому рішенні.

Так само в матеріалах справи відсутні будь-які докази визнання договору фінансового лізингу недійсним, чи будь-які належні та допустимі докази нікчемності вказаного договору.

У суду відсутні правові підстави вважати, що договір фінансового лізингу чи зобов`язання за ним припинили свою дію, а сама по собі відмова позивача від договору купівлі-продажу, укладеного на підставі договору фінансового лізингу, була вчинена у відповідності до вимог закону та не є підставою для припинення зобов`язань за договором фінансового лізингу, не тягне за собою автоматичне припинення договору фінансового лізингу, оскільки це не передбачено ані чинним матеріальним законом, ані договором фінансового лізингу.

У задоволенні зустрічних позовних вимог відповідача 1 про визнання недійсними Договору купівлі-продажу №130814-01/КП від 14.08.2013, Договору фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-С від 14.08.2013, Договору купівлі-продажу №130814-02/КП від 14.08.2013 року, які заявлялись у даній справі, було відмовлено рішенням суду першої інстанції від 13.04.2016 р. у даній справі, і в цій частині вказане рішення суду першої інстанції було залишене без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26 липня 2016 р. та Постановою Вищого господарського суду України від 13 жовтня 2016 року.

Одночасно, відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. При цьому, в межах даного провадження жодна із сторін не зверталась до суду із будь-якими вимогами про визнання договору фінансового лізингу недійсним, розірвання договору фінансового лізингу, припинення зобов`язань за договором фінансового лізингу тощо.

З урахуванням наведеного, договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем 1, як оператором спільної діяльності, учасниками якої є відповідач 1, відповідач 2 та відповідач 3, діє, не є розірваним, не визнаний недійсним, зобов`язання сторін за ним не припинились, незважаючи на відмову позивача від договору купівлі-продажу.

Що стосується посилань прокурора Генеральної прокуратури України, викладених у відзиві на позовну заяву, то суд їх відхиляє, керуючись наступним.

Прокурор у своєму відзиві посилається на те, що заяву позивача про зміну предмета позову було подано 22.12.2016 р., у той час як згідно із протоколом судового засідання від 06.12.2016 р. суд у цю дату розпочав дослідження доказів у справі, а відтак, на думку представника прокуратури, заяву про зміну предмету позову було подано після початку розгляду справи по суті.

Такі посилання не грунтуються на процесуальному законі, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 82 ГПК України, у відповідній редакції, при вирішенні господарського спору по суті (задоволення позову, відмова в позові повністю або частково) господарський суд приймає рішення.

При цьому, відповідно до ухвали суду у даній справі від 28.02.2017 р. та протоколу судового засідання від 28.02.2017р. заява про зміну предмету позову була прийнята судом до розгляду. В подальшому саме ці (змінені) вимоги були предметом перегляду судами апеляційної та касаційної інстанції і в цій частині справа була передана на новй розгляд.

Відтак, у суду відсутні процесуальні підстави самостійно змінювати предмет позову під час нового розгляду справи.

Щодо вимог про стягнення нарахованих позивачем на підставі п. 7.2. Договору штрафних санкцій в розмірі 352 987 637,88 грн. за період з 22.08.2014 року по 18.08.2015 року.

Пунктом 7.2 Договору купівлі-продажу передбачено, що в разі прострочення поставки товару або його частини відповідачем, останній сплачує Позивачу штраф в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення поставки товару.

За приписами частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане;

Умова Договору про сплату штрафних санкцій за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим Договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Тобто, штрафні санкції можуть бути нараховані позивачем за первісним позовом лише з 09.01.2014, в межах шестимісячного строку, а саме по 08.06.2014 року.

Виходячи з того, що позивач безпідставно нарахував штрафні санкції в порушення ч.6 ст.232 ГК України за період з 22.08.2014 року по 18.08.2015 року, про що слушно зазначено у відзиві на позовну заяву відповідача-1, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення штрафу в розмірі 352 987 637,88 гри задоволенню не підлягають.

За таких обставин, правила про позовну давність не застосовуються до цих вимог.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення..

Відповідачами не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у них підстав для невиконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та до солідарного стягнення з відповідачів 1-3 на користь позивача підлягає гривневий еквівалент 37 219 501,50 дол. США, що станом на момент вирішення спору за курсом НБУ становить ?911 948 019,95? грн. В іншій частині позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю.??

Щодо розподілу судових витрат.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, розподілу підлягають судові витрати в частині вимог, переданих на новий розгляд.

За подання позовної заяви майногово характеру судовий збір, який підлягає розподілу та сплачений позивачем становить 73 080 грн., за подання апеляційної та касаційної скарг відповідно 80 388 грн. та 87 696 грн. всього 241 164 грн.

Таким чином, до стягнення з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає сума судового збору в пропорційному розмірі до задоволених вимог - 164.546,19 грн. (54.848,73 грн. + 54.848,73 грн. + 54.848,73 грн.).

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсною заяву товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" від 14.02.2017 № 14/02-1 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

3. Стягнути солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" (04053, м.Київ, ВУЛИЦЯ КУДРЯВСЬКА, будинок 13-19, ідентифікаційний код: 30162340), публічного акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" (04053, м.Київ, ВУЛИЦЯ КУДРЯВСЬКА, будинок 26/28, ідентифікаційний код: 30019775), компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB) (Швеція, 411 37, Гетеборг, Енгельбректегатан 32 (Engelbrektsgatan 32, SE-411 37 Gцteborg, Sweden), реєстраційний номер: ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР ФІНАНСОВОГО ЛІЗИНГУ" (03150, м.Київ, ВУЛИЦЯ ДІЛОВА, будинок 5 Б, ідентифікаційний код: 37241931) гривневий еквівалент 37.219.501 (тридцять сім мільйонів двісті дев`ятнадцять тисяч п`ятсот один) дол. США 50 центів, що станом на 11.11.2019 року за курсом НБУ становить 911.948.019 (дев`ятсот одинадцять мільйонів дев`ятсот сорок вісім тисяч дев`ятнадцять) грн. 95 коп.

4. В задоволенні решти вимог - відмовити.

5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" (04053, м.Київ, ВУЛИЦЯ КУДРЯВСЬКА, будинок 13-19, ідентифікаційний код: 30162340) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР ФІНАНСОВОГО ЛІЗИНГУ" (03150, м.Київ, ВУЛИЦЯ ДІЛОВА, будинок 5 Б, ідентифікаційний код: 37241931) 54.848 (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот сорок вісім) грн. 73 коп. витрат зі сплати судового збору.

6. Стягнути з публічного акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" (04053, м.Київ, ВУЛИЦЯ КУДРЯВСЬКА, будинок 26/28, ідентифікаційний код: 30019775) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР ФІНАНСОВОГО ЛІЗИНГУ" (03150, м.Київ, ВУЛИЦЯ ДІЛОВА, будинок 5 Б, ідентифікаційний код: 37241931) 54.848 (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот сорок вісім) грн. 73 коп. витрат зі сплати судового збору.

7. Стягнути з компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB) (Швеція, 411 37, Гетеборг, Енгельбректегатан 32 (Engelbrektsgatan 32, SE-411 37 Gцteborg, Sweden), реєстраційний номер: ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР ФІНАНСОВОГО ЛІЗИНГУ" (03150, м.Київ, ВУЛИЦЯ ДІЛОВА, будинок 5 Б, ідентифікаційний код: 37241931) 54.848 (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот сорок вісім) грн. 73 коп. витрат зі сплати судового збору.

8. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили та може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст. 241, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 25 листопада 2019 року

Суддя С.В. Балац