УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

25.11.2019Справа № 910/16415/19

Суддя Господарського суду міста Києва Головіна К.І., розглянувши матеріали

позовної заяви Управління культури виконкому Криворізької міської ради (м. Кривий Ріг)

до Фізичної особи-підприємця Кучер Олени Олександрівни (м. Київ)

про стягнення 1 151 541,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

Управління культури виконкому Криворізької міської ради (далі - Управління, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Кучер Олени Олександрівни (далі - ФОП Кучер О.О., відповідач) про стягнення надмірно сплачених грошових коштів у сумі 1 151 541,08 грн.

Вивчивши подані матеріали, суддя приходить до висновку, що позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 162-164 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), враховуючи наступне.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України визначено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 ГПК України позивач зобов`язаний до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Згідно з Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, факт надання послуг поштового зв`язку підтверджує розрахунковий документ (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), який видається відправникові з додержанням вимог Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Відповідно до п. 61 Правил надання поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів № 270 від 05.03.2009 р., у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові.

З матеріалів позову вбачається, що відповідачу не направлено копії позовної заяви з доданими до неї документами (відсутній опис вкладення). При цьому подана позивачем копія поштової квитанції № 356/4 про відправлення відповідачу коробки не може бути належним доказом відправки, оскільки не містить адреси, на яку здійснювалось поштове відправлення та переліку направлених документів.

Отже, позивач не виконав вимоги вказаних норм, оскільки не надав суду належних доказів відправки, що підтверджують направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками з описом вкладення.

Крім того, пунктом 2 ч. 1 ст. 164 ГПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

У позові Управління заявило майнову вимогу про стягнення надмірно сплачених грошових коштів у сумі 1 151 541,08 грн., однак, доказів сплати судового збору за вказану вимогу заявник суду не надав.

Судовий збір згідно з ч.ч. 1, 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору визначені у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за заяву про вжиття заходів та забезпечення позову - 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23.11.2018 р. станом на 01.01.2019 р. прожитковий мінімум на одну особу для працездатних осіб становить 1 921,00 грн.

Таким чином, заявник повинен був сплатити судовий збір у розмірі 17 273,12 грн. (1,5 відсотка ціни позову), проте, такі вимоги закону не виконав. Натомість, подав клопотання про відстрочення сплати судового збору до винесення судом рішення по справі, посилаючись на фінансування позивача за рахунок коштів міського бюджету, що передбачає необхідність значного часу та складність для внесення відповідних змін до паспорту бюджетної програми з метою отримання позивачем коштів для сплати судового збору.

Суд, розглянувши вказане клопотання, прийшов до висновку, що воно задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі.

У пункті 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" роз`яснено, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Вказаною нормою передбачено право суду, а не його обов`язок щодо відстрочення сплати судового збору, при цьому, статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Так, відповідно до ст. 129 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін, рівності всіх учасників процесу перед законом і судом, що є гарантією всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи. Порушення конституційних принципів правосуддя є неприпустимим, зокрема, й у питанні сплати судового збору.

При цьому суд враховує, що положення ст. 8 Закону України "Про судовий збір" дають право суду відстрочити сплату судового збору лише за наявності виключних обставин, з урахуванням того, що в майбутньому заявник матиме фінансову можливість сплатити розмір судового збору. Проте, зі змісту обґрунтувань Управління щодо відстрочення сплати судового збору не вбачається, що в подальшому позивач матиме можливість оплатити цей збір до винесення судом рішення по справі, з огляду на те, що, як вказує сам позивач процедура внесення відповідних змін до паспорту бюджетної програми з метою виділення коштів з міського бюджету займає великий обсяг часу, є складним та багатоетапним процесом.

Також суд зазначає, що за змістом ст. 8 Закону України "Про судовий збір" особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Обґрунтування обставин, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору, виходячи з вимог ст.ст. 76, 79 ГПК України, покладається на особу, яка звертається з відповідним клопотанням.

Однак, позивач не надав суду належних доказів відсутності у нього коштів для сплати судового збору за поданий позов, а саме лише посилання на таку обставину не є підставою для відстрочення від сплати судового збору.

Отже, за висновком суду заявник не навів виключних обставин, що є підставою для відстрочення судового збору, та не надав доказів, що такі обставини настали, тому клопотання про відстрочення сплати судового збору задоволенню не підлягає.

При цьому суд зазначає, що сума судового збору у розмірі 17 273,12 грн. є адекватною та співмірною із заявленими позовними вимогами майнового характеру на суму 1 151 541,08 грн., а тому сплата судового збору у вказаній сумі не може розцінюватись як обмеження права на доступ до правосуддя, що узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення суду від 10.07.1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства", Reports 1998-IV, с. 1660, п. 72). При цьому, Європейський суд з прав людини визнає фінансування функціонування органів судової влади в якості "законної мети" та в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 у справі "Станков проти Болгарії" (Case of Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01, п. 57).

Так само відповідно до практики Європейського суду з прав людини в деяких справах, особливо в тих, де обмеження, про які йдеться, стосувалися умов прийнятності позовів, або в тих, де інтереси правосуддя вимагали, щоб заявник надавав гарантію сплати судових витрат, понесених іншою стороною, на "доступ особи до суду" можуть бути накладені різноманітні обмеження, включно з фінансовими (див., наприклад, рішення від 19.12.1997 у справі "Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії", 1997-VIII, с. 2955, п. 33; та рішення суду від 13.07.1995 у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства", серія A, N 316-B, с. 80-81, п. 61 і наступні).

У справі "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини зазначив, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду (рішення від 19.06.2001 у справі "Креуз проти Польщі" (Case of Kreuz v. Poland)", заява N 28249/95, п. 59).

Більше того, Європейський суд з прав людини вважає, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у судових справах (рішення суду від 28.10.1998 у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, N 32, п.п. 25-26).

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

У даному випадку суд вважає, що сплата судового збору не є обмеженням права на доступ до суду, а є легітимним (передбаченим законом) обов`язком заявника при зверненні до суду сплачувати судовий збір у розумному співвідношенні розміру судового збору у залежності від майнових чи немайнових вимог. Невиконання заявником такого обов`язку наділяє суд правом не приймати позов до розгляду та залишати позовну заяву без руху.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 162, 174, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Управління культури виконкому Криворізької міської ради до Фізичної особи-підприємця Кучер Олени Олександрівни про стягнення надмірно сплачених грошових коштів у сумі 1 151 541,08 грн. залишити без руху.

Надати Управлінню культури виконкому Криворізької міської ради строк у десять днів з дня вручення даної ухвали на усунення вказаних в ній недоліків шляхом належного виконання вимог ст.ст. 162-164 Господарського процесуального кодексу України.

Роз`яснити, що у разі неусунення недоліків у визначений судом строк, позовна заява буде вважатись неподаною та повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Головіна К.І.