СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2019 р. Справа № 917/686/19

Cхідний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого (доповідача): судді: при секретарі судового засідання: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:Стойка О.В. Істоміна О.А., Пушай В.І. Склярук С.І. Верхацький І.В. за довіреністю (адвокат); Не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

на рішення господарського суду Полтавської області
від 13.08.2019р.
у справі № 917/686/19 (суддя Киричук О.А.)
за позовом: до відповідача: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України м.Київ Обласного комунального підприємства теплового господарства Миргородтеплоенерго м.Миргород, Полтавська область
про стягнення 753 835, 50 грн.

В С Т А Н ОВ И В:

У квітні 2019 року до господарського суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (далі Позивач) із позовом до Обласного комунального підприємства теплового господарства «Миргородтеплоенерго» (далі Відповідач) про стягнення 405898,12 грн. пені, 92256,63 грн. - 3% річних та 255680,75 грн. інфляційних нарахувань за Договором купівлі-продажу природного газу №3785/1617-ТЕ-24 від 26.09.2016.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 13.08.2019 позовні вимоги задоволено частково, зменшено розмір пені на 50%, стягнуто з Відповідача на користь Позивача пеню у сумі 51 887,80 грн., 3% річних у сумі 14 825,09 грн., інфляційні втрати у сумі 2 755,36 грн. та витрати по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати в частині відмови у стягненні з Відповідача на користь Позивача пені в сумі 354010,32 грн., 3% річних в сумі 77431,54грн., інфляційних втрат у сумі 252925,39грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без дослідження всіх істотних обставин справи.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що п. 6.1 Договору купівлі-продажу газу сторони погодили, що підписання спільних протокольних рішень (далі СПР) про організацію взаєморозрахунків за природний газ відповідно до постанови КМУ № 20 від 11.01.2005р. не змінює строків та умов розрахунків за спірним Договором, а внесення змін до спірного Договору має відбуватись лише шляхом укладення додаткової угоди. Також зазначав, що судом першої інстанції не враховано, що нарахування сум пені, 3% річних та "інфляційних витрат" здійснені Позивачем виключно на заборгованість, яка була сплачена Відповідачем власними коштами з порушенням строків розрахунків, а не на підставі спільних протокольних рішень, що суперечить практиці ВС, викладену у постанові від 20.06.2018 у справі №921/574/17-г/5. Крім того не погоджувався з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру пені, вважав, що зменшуючи розмір пені, судом першої інстанції не враховано майнових інтересів Позивача, не надано оцінки майновому статусу сторін та не обґрунтовано підстави для такого зменшення.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, значна частина спірної заборгованості була погашена за рахунок СПР, а тому підстави нараховувати на суму заборгованості 3% річних, пеню та інфляційні втрати відсутні, оскільки для стягнення пені, передбаченої умовами договору та застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, визначених частиною другою статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата за послуги з транспортування газу була здійснена поза межами порядку, встановленого Спільними протокольними рішеннями.

Позивач у судовому засіданні 18.11.2019р. підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду в оскаржуваній частині.

Представник Відповідача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи. Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу він не скористався.

Колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника Відповідача, який не скористався своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:

- укладення між сторонами 26.09.2016 договору купівлі-продажу природного газу № 3785/1617-ТЕ-24 (далі - Договір), за умовами п. 1.1 якого Позивач зобов`язався передати у власність Відповідачу у 2016-2017 роках природний газ, що використовується виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, а Відповідач - прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору;

підписання між сторонами Додаткової угоди №1 від 22.02.2017р. до Договору постачання природного газу № 3785/1617-ТЕ-24 від 26.09.2016р. про внесення змін до деяких розділів Договору;

- підписання сторонами актів прийому-передачі природного газу протягом жовтня березня 2017року на загальну суму 41 796 356,14 грн. (а.с. 34-39);

погашення заборгованості Відповідача перед Позивачем у розмірі 28 476764,67грн. за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій на загальну суму, відповідно до Спільних протокольних рішень та Договору про організацію взаєморозрахунків №137/332-в від 09/11/2017р.;

- факт несвоєчасного виконання Відповідачем зобов`язань з оплати поставленого природного газу у строк встановлений п. 6.1. Договору.

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на неналежне виконання Відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині своєчасного внесення оплати за поставлений природний газ, внаслідок чого Позивачем на суму заборгованості нараховано пеню в розмірі 405898,12 грн.; три проценти річних у сумі 92256,63 грн.; інфляційні втрати у сумі 255680,75 грн.

Відповідач заперечував проти позовних вимог зазначаючи, що погоджується з датами та сумами заборгованостей та їх оплат за Договором, які відображені Позивачем. Однак зазначив, що оплата здійснювалась шляхом підписання СПР, договору про організацію взаєморозрахунків та власними коштами, у зв`язку з чим Відповідачем було зроблено контррозрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних, з врахуванням того, що частина боргу в сумі 28 476 764,67 грн. була погашена за рахунок держави на підставі зазначених угод та на цю суму не повинні були нараховуватися фінансові та штрафні санкції.

Також Відповідач просив суд при вирішенні справи по суті зменшити розмір штрафних санкцій належних до 10% від нарахованих ним сум, в задоволені решти позовних вимог відмовити.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з мотивів доведеності факту порушення Відповідачем строків оплати за поставлений природний газ, що є підставою для стягнення суми пені, 3% річних та інфляційних втрат. Здійснюючи перерахунок розміру позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що відповідні нарахування повинні здійснюватись лише на суму заборгованості, яка була погашена Відповідачем власними коштами. Нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості погашену за рахунок субвенцій є безпідставним, оскільки підписавши СПР сторони змінили порядок та строки проведення розрахунку. Також господарський суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50 % до 51887,80грн., взявши до уваги характер зобов`язання, причини його невиконання, відсутність доказів понесення Позивачем збитків внаслідок порушення зобов`язання Відповідачем, статус та фінансовий стан обох сторін, ступінь виконання зобов`язання Відповідачем.

Оскаржуючи зазначене рішення, Позивач не погодився з такими висновками суду першої інстанції, вважаючи, що СПР не змінюють порядку та строків проведення розрахунку, а тому Відповідач повинен розрахуватись з Позивачем у строки, визначені Договором купівлі продажу природного газу.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Приписами статті 12 Господарського кодексу України передбачено, що держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного і соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Основними засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб`єктів господарювання зокрема, є: регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 26.09.2016р. укладено Договір № 3785/1617-ТЕ-24 купівлі-продажу природного газу вимоги про стягнення заборгованості за яким є предметом спору у даній справі.

Разом з тим, між сторонами з метою погашення заборгованості за цим Договором були підписані спільні протокольні рішення, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 (чинна на момент укладення СПР), якою затверджений Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій та договір про організацію взаєморозрахунків за природний газ від 11.01.2005.

Таким чином, держава взяла на себе бюджетне зобов`язання із відшкодування частини витрат підприємств паливно-енергетичного комплексу, пов`язаних із газопостачанням населенню, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює характер регулювання відповідних правовідносин, що склалися між сторонами на підставі укладеного між ними договору.

Таким чином, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсовуватиме за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема адміністративного (бюджетного) застосування, чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Судом першої інстанції підставно зазначено, що підписання сторонами спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, а також фактичне виконання розрахунків в порядку, зазначеному в цих протокольних рішеннях відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, свідчить про погодження сторонами зміни порядку і строків проведення оплати за природний газ за спірним Договором.

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторони після укладення Договору від 26.09.2016р., шляхом вчинення послідуючих правочинів, погодилися з тим, що між ними встановлюється інший порядок розрахунків. Таким чином, сторони узгодили порядок проведення розрахунків з газопостачальною організацією (Позивачем), змінивши строки виконання боржником грошових зобов`язань перед кредитором, які виникли на підставі спірного Договору купівлі-продажу природного газу. Зміст п. 6.1. Договору від 26.09.2016р. не є перешкодою для послідуючого узгодження такого порядку.

Дослідивши наявний в матеріалах справи розрахунок заявлених позовних вимог та співставивши його із контрозрахунком Відповідача, вбачається, що нараховані суми пені, 3% річних та інфляційних втрат за зобов`язаннями жовтня 2016- грудня 2016року, січня 2017року лютого 2017року співпадають, внесення відповідних сум у відповідному розмірі та дати, визначені Позивачем, Відповідачем не заперечуються.

Разом з тим, вбачається, що розбіжності між сторонами фактично виникли за зобов`язаннями березня 2017року.

Так, за зобов`язаннями березня 2017 борг Відповідача складав 5 380 586,69грн. При цьому, сума боргу у розмірі 2 510 000,00грн. була погашена за рахунок СПР, а частина боргу у розмірі 2 869 495,71грн. була погашена Відповідачем на підставі Договору про організацію взаєморозрахунків № 137/332-в від 09.11.2017р.

Залишок боргу у розмірі 1090,98грн. був погашений Відповідачем власними коштами, поза межами порядку, встановленого СПР та договором про організацію взаєморозрахунків.

Проте, Позивачем при складанні розрахунку позовних вимог не враховано наведеного вище та в порушення вимог чинного законодавства здійснено нарахування на суму заборгованості, яка була погашена в межах Договору про організацію взаєморозрахунків № 137/332-в від 09.11.2017р., в п.п. 2 п. 12 якого сторони (у тому числі і Позивач) зобов`язались не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до Договору.

Крім того, колегією суддів досліджено зміст договору про організацію взаєморозрахунків та встановлено, що він укладений задля погашення заборгованості Відповідача за природний газ у 2017 році за Договором №3785/1617-ТЕ-24 від 26.09.2016р. (спірний правочин).

З боку Позивача даний договір підписано без заперечень, який у такий спосіб виявив свою згоду здійснити розрахунки відповідно до згаданого Порядку і тим самим погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за надані ним послуги.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 921/574/17-г/5, як приклад регулювання аналогійних правовідносин, судом до уваги не приймається, оскільки зазначену справу направлено на новий розгляд без прийняття кінцевого рішення. Тобто, остаточна правова позиція судом не висловлена.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції умов спірного договору, якими сторонами погоджено, що споживач зобов`язаний своєчасно в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п.6.1, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки, як вказувалось вище, розрахунки за спожитий природний газ проводилися Відповідачем на підставі спільних протокольних рішень, укладених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" від 11.01.2005 № 20 та договору про організацію взаєморозрахунків № 137/332-в від 09.11.2017р., між сторонами було визначено чіткий алгоритм дій та порядок розподілу коштів, який Відповідач самостійно змінювати не має можливості.

Розглянувши доводи апеляційної скарги Позивача в частині незгоди зі зменшенням суми пені, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та погоджується з висновком суду першої інстанції про зменшення розміру пені на 50% з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені (штрафу) наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13 № 7-рп/2013. Як вбачається зі змісту судового рішення, суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявленої до стягнення пені, на підставі розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, встановив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час розгляду справи в суді першої інстанції, Відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Наявність тяжкого фінансового стану на підприємстві Відповідача підтверджується фінансовими звітами (баланси, звіти про фінансові результати діяльності, що містяться в матеріалах справи).

При цьому, матеріали справи не містять доказів спричинення Позивачеві негативних наслідків у зв`язку з несплатою Відповідачем за газ у строки, встановлені Договором, оскільки втрати від знецінення коштів компенсуються, зокрема, стягненням інфляційних втрат та 3% річних за час, в який Позивач не міг користуватися коштами.

Саме зазначені обставини в їх сукупності взяті судом до уваги при вирішенні питання про зменшення суми пені, що докладно викладено в рішенні суду першої інстанції.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, та враховуючи встановлені господарським судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для зменшення пені на 50%.

За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про стягнення з Відповідача на користь Позивача суму пені у розмірі 51 887,80 грн., 3% річних у сумі 14 825,09 грн., інфляційні втрати у сумі 2 755,36 грн.

Будь-яких порушень норм матеріального або процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Полтавської області від 13.08.2019 у справі № 917/686/19 ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на Позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 13.08.2019 у справі № 917/686/19 залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ.

Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку через Східний апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 21.11.2019

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна

Суддя В.І. Пушай