ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 916/2702/17
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Аленіна О.Ю., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Молодов В.С.,

за участю представників учасників процесу:

Від прокуратури - Коломійчук І.О., посвідчення № 048039, дата видачі : 27.09.17;

Від Одеської міської ради - Горяча К.І., довіреність № 308/вих-мр, дата видачі : 28.12.18;

Від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Романенко Р.С., довіреність № 01-36/19, дата видачі : 10.09.19;

Від Підприємства "Союз" у вигляді приватного підприємства - Доніна Л.А., Ордер ОД № 403646, дата видачі : 02.01.19;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Підприємства "Союз" у вигляді приватного підприємства

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.04.2019 (проголошене о 16:20:40 суддею Волковим Р.В. у м. Одесі, повний текст якого складений 06.05.2019)

у справі № 916/2702/17

за позовом Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області в інтересах держави, в особі Одеської міської ради

до Підприємства "Союз" у вигляді приватного підприємства

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

про стягнення 245239,17 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради до відповідача Підприємства "Союз" у вигляді приватного підприємства про стягнення 245239,17 грн., з яких 192942,74 грн. основна заборгованість, 43812,03 грн. інфляційні витрати, 8484,40 грн. 3% річних.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на надання відповідачеві в оренду земельної ділянки рішенням Одеської міської ради від 27.12.2002 № 945-XXIV площею 1395 кв.м. у м. Одесі по вул. Колгоспній 2А, укладання на підставі вказаного рішення договору оренди землі від 01.03.2003, встановлення договором орендної плати та невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо її сплати, здійснення щорічної індексації нормативно-грошової оцінки землі відповідно до вимог п.289.2 ст.289 Податкового кодексу України, нарахування інфляційних та 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України на суму простроченого відповідачем грошового зобов`язання. Період заборгованості визначив з жовтня 2014 по 31 серпня 2017 року.

Необхідність здійснення представництва інтересів Одеської міської ради в судді Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області обґрунтовує невжиттям належних заходів по стягненню наявної заборгованості за користування земельною ділянкою з боку орендодавця - Одеської міської ради.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.04.2018 (суддя Літвінов С.В.) у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що об`єкт нерухомості, автозаправна станція, не реконструйований та не введений в експлуатацію, а отже підстави нарахування орендної плати із розрахунку 31,06 грн. за 1 кв.м. є безпідставним. Обставини щодо відсутності вини відповідача у незавершені робіт з реконструкції АЗС були предметом дослідження під час розгляду справи № 34-3/118-08-2115. При цьому, судом встановлено, що зобов`язання зі сплати орендних платежів у заявлений позивачем період здійснюється орендарем належним чином виходячи із розрахунку 2,07грн. за 1 кв.м. на період будівництва.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30.07.2018 апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03.12.2018 постанову апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Верховний Суд у своїй Постанові від 03.12.18 зазначив наступне

4.7. Проте колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що як убачається зі змісту судових рішень, будівельні роботи з реконструкції автозаправної станції, для експлуатації якої ПП "Союз" надано земельну ділянку на 25 років (у тому числі терміном на 1 рік на період реконструкції), відповідачем не закінчено упродовж тривалого часу (договір укладено у 2003 році). Протягом усього цього часу орендар сплачує орендні платежі за тимчасовою ставкою, однак суди не надали належної оцінки відповідності дій орендаря положенням статті 3 Цивільного кодексу України щодо добросовісності та розумності як загальних засад цивільного законодавства.

Суди не надали належної оцінки доводам Одеської міської ради, викладеним, зокрема, у письмових поясненнях у справі, щодо встановлення у договорі оренди землі від 01.03.2003 строку для проведення реконструкції автозаправної станції саме протягом 1 року, отже і правомірності нарахування ПП "Союз" орендної плати за період експлуатації об`єкта, а також не з`ясували договірних наслідків закінчення визначеного сторонами у договорі нормативного терміну будівництва (1 рік на період реконструкції).

4.8. Крім того, як убачається із матеріалів справи, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 04.02.2011 прийнято рішення про державну реєстрацію за ПП "Союз" права приватної власності на автозаправну станцію із пунктом заміни масел на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2006 у справі № 33/63-06-399, на чому наголошувала Одеська міська рада у письмових поясненнях у справі.

Однак питання щодо експлуатації ПП "Союз" автозаправної станції із пунктом заміни масел, а отже і наявність підстав для сплати орендної плати за користування земельною ділянкою із розрахунку на період будівництва автозаправної станції судами з`ясовано не було, відповідної оцінки доводам позивача із цього приводу не надано.

За наслідками нового розгляду справи рішенням Господарського суду Одеської області від 25.04.2019 (суддя Волков Р.В.) у справі № 916/2702/17 позовні вимоги Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області в інтересах держави, в особі Одеської міської ради до Підприємства "Союз" у вигляді приватного підприємства за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент комунальної власності Одеської міської ради про стягнення 245239,17 грн. задоволено частково. Стягнуто з Підприємства "Союз" у вигляді приватного на користь Одеської міської ради 192942,86 грн. основного боргу, 34555,78 грн. інфляційних втрат, 7556,99 грн. 3% річних.

Стягнуто з Підприємства "Союз" у вигляді приватного підприємства на користь прокуратури Одеської області на розрахунковий рахунок №564 в ДКСУ м. Київ МФО 820172 3525,93 грн. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що формулювання пункту 1.2 договору свідчить про поділ сторонами строку оренди на періоди: 1 та 24 роки, - з різними ставками плати за користування, і саме таке розмежування строків є основоположним, тоді як посилання на періоди реконструкції та експлуатації є лише обґрунтуванням такого поділу.

Суд вважає, що, при укладанні договору позивач мав певні уявлення та сподівання щодо виконання його сторонами, в тому числі щодо отримання оплати за землю у розмірі 2887,65 грн. за перший рік та 43328,65 грн. за кожен наступний рік протягом дії договору.

Доказів порушення позивачем умов договору або неналежного виконання своїх обов`язків за договором суду не представлено. Але незважаючи на це, позивач внаслідок дій відповідача був частково позбавлений того, що він очікував отримати за договором.

Щодо посилань відповідача на неможливість проведення реконструкції у обумовлені сторонами строки суд зазначає, що такі обставини не позбавляли відповідача можливості та обов`язку належним чином виконувати умови договору оренди щодо оплати.

Крім того, предметом договору є оренда земельної ділянки і він (договір) не встановлює права чи обов`язки сторін, пов`язані безпосередньо з проведенням реконструкції об`єктів. Навіть якщо відповідач вважає, що позивач порушив його права, пов`язані з реконструкцією, то вирішення таких спорів знаходиться поза межами предмету спору по цій справі.

Суд також прийняв до уваги факт державної реєстрації за відповідачем права приватної власності на автозаправну станцію із пунктом заміни масел на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2006 у справі № 33/63-06-399 як доказ фактичного знаходження певного нерухомого майна відповідача на земельній ділянці та використання земельної ділянки саме для цих цілей. Разом з цим, на думку суду, ця обставина не впливає на встановлений сторонами у пунктах 2.1 та 2.2 договору порядок і розмір оплати.

Судом перевірено розрахунки позивача з приводу нарахування інфляційних та 3% річних та вирішено, що вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню частково на суму 7556,99 грн. 3% річних та 34555,78 грн. інфляційних через припущені у розрахунках помилки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Підприємство "Союз" у вигляді приватного підприємства звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Одеської області скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Підприємства «Союз» у вигляді приватного підприємства /третя особа - Департамент комунальної власності Одеської міської ради/ про стягнення 245 239, 17 грн. повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що Орендар на протязі всього часу сплачував орендну плату, яка встановлена «на період будівництва: за земельну ділянку площею 1395 кв.м: 2,07*1395=2887,65 грн. нарік», виходячи з того, що будівництво об`єкта завершено не було, автозаправна станція не приймалася до експлуатації та весь час перебувала у стані реконструкції.

На підтвердження факту виконання орендарем зобов`язань з орендної плати у заявлений прокурором період, до справи долучено платіжні доручення (а.с.70-90).

Доказів повернення отримувачем вказаних платежів матеріали справи не містять; обставини виконання умов договору в цій частині сторонами не заперечуються.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося представниками позивача у судовому засіданні, що орендодавець не звертався до суду про дострокове розірвання Договору з підстав невиконання орендарем обов`язку по сплаті орендної плати за ставкою «на період експлуатації: за земельну ділянку площею 1395 кв.м: 31,06*1395=4332800 грн. на рік».

Слід зазначити, що позивач не скористався в порядку ч.3 ст.612 ЦК України правом внести зміни до Договору, укласти додаткові угоди, відмовитися від прийняття виконання тощо.

Представники Одеської міської ради і Департаменту комунальної власності ОМР пояснили, що після спливу строку встановленого п. 1.2 Договору - один рік на період реконструкції, орендар продовжував сплачувати орендну плату у розмірі встановленому «на період будівництва: за земельну ділянку площею 1395 кв.м: 2,07*1395 = 2887,65 грн. на рік» без заперечень з боку орендодавця.

При цьому, позивач та третя особа не змогли обґрунтувати, чому позиція орендодавця змінилася, та у 2017 році він звернувся до суду з даним позовом.

Апелянт вважає, що посилання позивача про виникнення у відповідача обов`язку зі сплати підвищеної орендної плати зі спливом обумовленого п.1.2. Договору терміну (один рік на період реконструкції) - не змінюють встановлений п.2.2 Договору порядок обчислення плати.

Тобто, виключно настання події - початок експлуатації об`єкта, є підставою застосування орендної плати «на період експлуатації: за земельну ділянку площею 1395 кв.м. 31,06*1395=43328, 70 грн. на рік».

Неможливість завершення реконструкції автозаправної станції сталося не з вини відповідача, що підтверджується Генеральним планом міста Одеси - земельна ділянка за вказаною адресою знаходиться у зоні житлової забудови.

Згідно наданої позивачем інформаційної довідки №157715766 від 27.02.2019, об`єкт нерухомості: автозаправна станція з пунктом заміни масел, 16.08.2018 в процесі поділу змінено на житловий будинок.

Також скаржник зауважує, що Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.03.2012 у справі № 34-3/118-08-2115 відмовлено в задоволенні позову Одеської міської ради до Підприємства «Союз» про стягнення заборгованості за договором оренди земельної ділянки від 01.03.2003 в сумі 140 185. 57 грн., нарахованої за період з 01.03.2004 по 01.08.2007, у зв`язку з відсутністю підстав нарахування орендної плати в розмірі на період експлуатації об`єкту.

Підставою відмови в позові стала недоведеність факту введення автозаправної станції в експлуатацію на момент розгляду справи в суді .

Судом встановлено, що оскільки автозаправну станцію через незалежні від відповідача обставини не було реконструйовано, не було введено в експлуатацію, ненадання позивачем доказів, спростовуючих вищевикладене всупереч приписів ст.33 ГПК України, свідчить про неправомірне визначення позивачем відповідачу заборгованості за період з 01.03.2004 по 01.08.2007 у розмірі 140 185грн., виходячи з розміру орендної плати за період експлуатації об`єкту.

У такий спосіб, господарський суд встановив обставини виконання п.2.2 Договору, що, на думку апелянта, має бути враховано судом при ухвалені оскарженого рішення.

Господарський суд прийняв до уваги факт державної реєстрації за відповідачем права приватної власності на автозаправну станцію із пунктом заміни масел на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2006 у справі № 33/63-06-399, як доказ фактичного знаходження певного нерухомого майна відповідача на земельній ділянці та використання земельної ділянки саме для цих цілей. Разом з цим, ця обставина не впливає на встановлений сторонами порядок у порядок і розмір оплати.

З інформаційної довідки №157715766 від 27.02.2019 вбачається, що 04.02.2011 за Підприємством «Союз» на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2006 у справі № 33/63-06-399 та ухвали суду від 06.12.2010 у даній справі, проведено державну реєстрацію права власності на автозаправну станцію з пунктом заміни масел, яка розташована за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул. Колгоспна, б. 2 «А».

Отже, згадана інформаційна довідка не може прийматися як доказ завершення реконструкції та початок експлуатації об`єкта оренди.

Підставою визнання права власності за відповідачем, за вказаним рішенням Господарського суду Одеської області від 15.02.2006 у справі № 33/63-06-399. став факт отримання Підприємством «Союз» спірного майна згідно,з розподільчим балансом, внаслідок реорганізації Малого підприємства «Ремас» шляхом поділу юридичної особи.

Визнання права власності та державна реєстрація права, не тягне виникнення у орендаря обов`язку сплачувати підвищену орендну плату, тобто не змінює порядок виконання п.2.2 Договору.

З цього рішення не вбачається, що державна реєстрація права власності відбулась внаслідок завершення будівництва (реконструкції) автозаправної станції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 року відкрито апеляційне провадження по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу Одеська міська рада заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, та таким, що підлягає залишенню без змін, з мотивів викладених у відзиві письмово.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, Одеською міською радою 27.12.2002 прийняте рішення № 945-XXIV Про затвердження проекту відведення та надання підприємству Союз у вигляді приватного підприємства в оренду земельної ділянки, площею 0,1395 га, за адресою: м. Одеса, вул. Колгоспна 2А, для реконструкції, експлуатації, та обслуговування автозаправної станції.

Пунктом 2 вказаного рішення позивач надав відповідачу за рахунок земель міста (землі автомобільного транспорту та дорожнього господарства) земельну ділянку площею 0,1395 га, за адресою: м. Одеса, вул. Колгоспна 2А, у довгострокову оренду, терміном на 25 років (в тому числі терміном на 1 рік на період реконструкції), для реконструкції, експлуатації, та обслуговування автозаправної станції.

На підставі вказаного рішення між сторонами було підписано договір оренди земельної ділянки від 01.03.2003.

Згідно з п.1.2 договору зазначена земельна ділянка площею 1395 кв.м. надається у володіння і користування відповідачеві терміном на 25 років (в тому числі терміном на 1 рік на період реконструкції) для реконструкції, експлуатації, та обслуговування автозаправної станції.

Пунктом 2.1 договору сторони зазначили, що за користування земельною ділянкою відповідач сплачує позивачеві орендну плату. Розрахунок орендної плати здійснений відповідно до "Положення про порядок розрахунку плати за користування земельними ділянками і за часткову участь у землекористуванні в місті Одесі", затвердженого рішенням Одеської міської ради від 29.02.2000 № 702-ХХІІІ і рішенням Одеської міської ради від 31.10.2000 № 1709-ХХІІІ, постанови Кабінету Міністрів України 12.05.2000 № 783 "Про проведення індексації грошової оцінки земель" (з урахуванням коефіцієнту індексації 1,182 та 1,02).

Згідно з п.2.2 договору орендна плата вноситься відповідачем за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця у розмірі:

- на період будівництва: за земельну ділянку площею 1395 м2: 2,07*1395=2 887,65 грн на рік;

- на період експлуатації: за земельну ділянку площею 1395 м2: 31,06*1 395=43 328,70 грн на рік.

Орендна плата, враховуючи невиплачену, підлягає індексації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2000 № 783 "Про проведення індексації грошової оцінки земель".

Відповідно до ст.21 Закону України Про оренду землі, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

У п.2.4 договору сторони також встановили, що відповідач сплачує орендну плату з моменту набрання договором чинності згідно з п.6.9. Вказаний пункт (6.9) передбачає нотаріальне посвідчення договору та його державну реєстрацію. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Карімовою Л. М. 01.03.2003 за № 246.

Також 01.03.2003 проведено державну реєстрацію договору, про що у Книзі записів договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) внесено запис № 748/99.

Пунктом 2.5 договору сторони визначили, що відповідач не звільняється від обов`язку із внесення орендної плати і сплачує її незалежно від результатів його господарської діяльності. Умови цього договору щодо розміру орендної плати можуть бути змінені за згодою обох сторін шляхом укладення відповідних угод, які мають бути нотаріального посвідчені та є невід`ємними частинами цього договору.

Відповідно до пункту 3.1 договору орендодавець має право вимагати від орендаря:

- використання земельної ділянки за її цільовим призначенням згідно з пунктом 1.2 цього договору, додержання орендарем екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, державних стандартів, норм і правил, проектних рішень, місцевих правил забудови населених пунктів (п.3.1.1 договору);

- своєчасного внесення орендної плати (п.3.1.2 договору );

- дострокового розірвання договору у разі невиконання орендарем його обов`язків, передбачених Законом України "Про оренду землі", цим договором, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України (п.3.1.3 договору).

Обов`язки відповідача як орендаря визначені у п.3.4 договору, в тому числі виконувати встановлені щодо об`єкта оренди зобов`язання, додержувати вимог, встановлених Законом України Про оренду землі, виконувати обов`язки відповідно до умов договору і Земельного кодексу України (п.3.4.1 договору), використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення зазначеного у п.1.2 договору (п.3.4.2 договору).

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що спір у справі виник через різне тлумачення сторонами умов договору, а саме пунктів 1.2 та 2.2, внаслідок чого виникає розбіжність у визначенні розміру орендної плати.

Під час прийняття рішення по справі від 02.04.2018 та Постанови апеляційної інстанції від 30.07.2018, які в подальшому були скасовані Постановою Верховного Суду від 03.12.2018, суди першої та другої інстанцій виходили з того, що на період здійснення реконструкції орендна плата за землю встановлена у розмірі 2887,65грн. на рік, а оскільки докази здійснення реконструкції відсутні, то немає підстав застосовувати орендну плату у розмірі 43328,70 грн. на рік, яка передбачена договором на період експлуатації об`єкта.

При цьому, суди першої та другої інстанцій посилались в тому числі на преюдиційне значення рішення господарського суду Одеської області по господарській справі № 34-3/118-08-2115 від 26.03.2012.

На це також посилався відповідач як під час попередніх судових розглядів так і під час цього.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Аналогічне положення було закріплене в частині 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла до 15.12.2017.

Таким чином, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання відповідача на преюдиційний характер рішення по справі № 34-3/118-08-2115 від 26.03.2012 щодо необґрунтованості тверджень позивача про виникнення у відповідача обов`язку зі сплати підвищеної орендної плати зі спливом обумовленого пунктом 1.2 договору терміну реконструкції є безпідставним, оскільки преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне надати самостійну правову оцінку умовам укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки щодо оплати орендної плати в сукупному зв`язку з іншими умовами цього договору щодо мети погодження сторонами розділу розміру орендної плати на період будівництва та на період експлуатації автозаправної станції.

Так, пункт 1.2 договору викладений сторонами наступним чином: Зазначена земельна ділянка площею 1395 кв.м. надається у володіння і користування Орендаря терміном на 25 (двадцять п`ять) років (в тому числі терміном на 1 рік на період реконструкції) для реконструкції, експлуатації, та обслуговування автозаправної станції.

Згідно з п.2.2 договору, орендна плата вноситься відповідачем за базовий податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця у розмірі:

- на період будівництва: за земельну ділянку площею 1395 м2: 2,07*1395=2 887,65 грн на рік;

- на період експлуатації: за земельну ділянку площею 1395 м2: 31,06*1 395=43 328,70 грн на рік.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що формулювання пункту 1.2 договору свідчить про поділ сторонами строку оренди на періоди: 1 та 24 роки, - з різними ставками плати за користування, і саме таке розмежування строків є основоположним.

Натомість, як посилання на періоди реконструкції та експлуатації є лише обґрунтуванням такого поділу, на який розраховували сторони при укладенні договору.

Отже, сторони передбачили, що період реконструкції буде тривати 1 рік, а решта 24 роки буде здійснюватись експлуатація автозаправної станції.

Пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України визначає серед загальних засад цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.

Суд вважає, що, при укладанні договору позивач мав певні уявлення, сподівання та законні очікування щодо належного виконання його сторонами, в тому числі щодо отримання оплати за землю у розмірі 2887,65 грн. за перший рік та 43328,65 грн. за кожен наступний рік протягом дії договору.

При цьому, колегія суддів враховує наступні обставини, встановлені рішенням Господарського суду Одеської області від 26.03.2012 по справі №34-3/118-08-2115.

Так, з рішення вбачається, що Підприємство «Союз» у формі ПП наприкінці І кв. 2003 направлено голові виконавчого комітету Одеської міської ради листа з проханням пролонгації договору на право забудівлі земельної ділянки №004/КС від 14.01.2003, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Колгоспна, 2-А та внести зміни до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №506 від 20.12.2002, в частині строків закінчення реконструкції об`єкту, автозаправної станції (АЗС), а саме, завершення реконструкції в четвертому кварталі 2004.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №62 від 16.02.2005 підприємству «Союз» у вигляді приватного підприємства дозволено продовження реконструкції автозаправної станції, внесено зміни до п.4 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.12.2002 №506 в частині терміну завершення реконструкції - IV квартал 2005. Проте, дійсно доповнення до договору забудівлі не було видано відповідачу відділом розвитку території та інфраструктури Управління капітального будівництва Одеської міської ради.

Тобто, обставини щодо неотримання відповідачем необхідних дозвільних документів через незалежні від нього причини існували ще у 2005 році (про що саме зазначено в рішенні суду по справі №34-3/118-08-2115), однак у даній справі заступником керівника Одеської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Одеської міської ради подано позовну заяву до Підприємства «СОЮЗ» у вигляді приватного підприємства про стягнення заборгованості за період з жовтня 2014 по 31 серпня 2017 року на загальну суму 241 518,05 гривень.

Отже, встановлені обставини справи свідчать про те, що з 2005 по 2014 роки відповідачем не вжито жодних заходів по введенню об`єкта до експлуатації, або внесенню змін у договір оренди земельної ділянки від 01.03.2003, та відсутні будь-які перешкоди органів влади у вчиненні цих дій, тому не вбачає підстав для формального віднесення розміру орендної плати в залежність від реконструкції об`єкту без урахування інших обставин справи.

Колегія суддів враховує також факт державної реєстрації за відповідачем права приватної власності на автозаправну станцію із пунктом заміни масел на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.02.2006 у справі № 33/63-06-399 як доказ фактичного знаходження певного нерухомого майна відповідача на земельній ділянці та використання земельної ділянки саме для цих цілей. Рішенням суду встановлено, що 15.06.1994р., МП «Ремас» затверджено акт про прийняття в експлуатацію автозаправної станції.

Однак, матеріали справи взагалі не містять доказів обсягу та видів робіт, строків їх виконання щодо проведення реконструкції автозаправної станції за весь період строку дії договору оренди.

Доводи апелянта про неможливість завершення реконструкції об`єкта у зв`язку із зміною Генерального плану м. Одеси, згідно з яким спірна земельна ділянка знаходиться у зоні житлової забудови, судова колегія відхиляє, оскільки це є підставою для внесення відповідних змін до договору оренди, а не застосування зменшеного розміру орендної плати.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ухилення відповідача від належного виконання обов`язків за договором оренди земельної ділянки в частині оплати не можна вважати таким, що відповідає критеріям добросовісності у розумінні ст.3 ЦК України, а тому є всі підстави для розрахунку орендної плати за земельну ділянку, площею 1395 кв.м., згідно п.2.2 Договору на період експлуатації, а саме: 31,06* 1395=43 328,70грн. на рік.

Відповідно до статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів статті 526 ЦК України та статті 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 2.2 договору строк оплати встановлений наступним чином щомісячно на протязі 30 календарних днів, слідуючих за останнім календарним днем звітного місяця.

Судовою колегією здійснено власний перерахунок заборгованості з орендної плати у розмірі 256102,80грн. за період з жовтня 2014 по вересень 2017, а саме, -

по 4686,80грн. щомісячно за період жовтень-грудень 2014 року,

по 5853,81грн. щомісячно за період січень-грудень 2015 року,

по 8388,51грн. щомісячно за період січень-грудень 2016 року,

по 8891,82грн. щомісячно за період січень-серпень 2017 року,

а також враховано часткову оплату відповідачем на суму 63160,06грн.

Ч.2 ст.625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, судова колегія доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і спростовуються матеріалами справи та вищенаведеними висновками суду першої інстанції, наведені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки оскаржуване рішення містить висновки, які визнаються судовою колегією законними та обґрунтованими.

Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 25.04.2019 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Підприємства "Союз" у вигляді приватного підприємства без задоволення.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, судовий збір за апеляційний перегляд рішення покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Підприємства "Союз" у вигляді приватного підприємства залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 25.04.2019 у справі № 916/2702/17 залишити без змін.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.11.2019 р.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя Я.Ф. Савицький