ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2019 р. Справа№ 910/5717/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання: Пастернак О.С.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 12.11.2019

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.07.2019 (повний текст складено 26.07.2019)

у справі №910/5717/19 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"Індастріал Констракшн"

до 1) Приватного акціонерного товариства "F & C Realty"

2) Публічного акціонерного товариства

"Банк "Фінанси та Кредит"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального

округу Морозова Світлана Володимирівна

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Промінек"

про визнання недійсним іпотечного договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Індастріал Констракшн" (далі - позивач, ТОВ "Індастріал Констракшн") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "F&C Realty" (далі - відповідач 1, ПАТ "F&C Realty") та Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - відповідач 2, ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит"), в якому просило визнати недійсним іпотечний договір № 1268 И/1105 від 25.11.2005.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний правочин - іпотечний договір №1268 И/1105 від 25.11.2005 підлягає визнанню недійсним, оскільки вказаний договір не містить всіх істотних умов, які визначені імперативною нормою статті 18 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, що діяла станом на 25.11.2005), а саме в оспорюваному договорі відсутня така істотна умова, як порядок виконання основного зобов`язання.

Крім того, позивач наголошував на тому, що нотаріальне посвідчення іпотечного договору №1268 И/1105 від 25.11.2005 вчинено приватним нотаріусом незаконно та з порушенням вимог закону, оскільки оспорюваний договір між юридичними особами засвідчено приватним нотаріусом Морозовою С.В. посвідчувальним написом не за формою №35 (посвідчувальний напис на договорі про відчуження нерухомого майна за участю юридичної особи), а за формою №34 (посвідчувальний напис на договорі про відчуження нерухомого майна, який укладається фізичними особами).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/5717/19 позов задоволено повністю:

- визнано недійсним іпотечний договір №1268 И/1105 від 25.11.2005, укладений між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" та Приватним акціонерним товариством "F & С REALTY", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Світланою Володимирівною 25.11.2005, зареєстрований в Реєстрі за №165603;

- присуджено до стягнення з відповідача 1 на користь позивача 960, 50 грн. та з відповідача 2 на користь позивача 960, 50 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи відсутність в спірному договорі такої істотної умови як порядок виконання основного зобов`язання, згідно з імперативними вимогами статті 18 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, що діяла станом на 25.11.2005), такий іпотечний договір вважається неукладеним. Посилання позивача на те, що нотаріальне посвідчення іпотечного договору №1268 И/1105 від 25.11.2005 було вчинено приватним нотаріусом не за формою №35 Наказу Міністерства юстиції України від 10.01.2005 № 1/5, а за формою №34, - судом першої інстанції відхилені з огляду на те, що вказані доводи позивача не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в порядку статті 215 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції встановив, що строк позовної давності для пред`явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом не пропущено, оскільки про порушення свого права позивач, як акціонер, дізнався у 2019 році.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач 2 (в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит") звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/5717/19 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник посилався на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не встановлено порушення корпоративних прав позивача, як акціонера відповідача1. Крім того, ні установчими документами відповідача-1, ні приписами Закону України «Про господарські товариства», який регулював правовідносини учасників спору станом на момент укладення оспорюваного правочину, не передбачено необхідності отримати дозвіл акціонера на укладення правочинів, зокрема і оспорюваного, а від імені відповідача-1 оспорюваний правочин підписано заступником голови правління, яка володіла усім обсягом повноважень на укладення такого типу договору.

Скаржник посилався також на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору встановлено обставину неукладеності оспорюваного правочину, проте, вказана обставина не є підставою для визнання такого договору недійсним в силу приписів ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Також, скаржник вказував на те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до вимог позивача строку позовної давності згідно з приписами ст.ст. 256, 257, 261, 267 ч. 4 Цивільного кодексу України, про застосування якої заявлено відповідачем-2.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2019, апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/5717/19 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді Пашкіна С.А., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2019 відкрито апеляційне провадження у справі №910/5717/19 за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019, розгляд якої призначено на 17.09.2019.

27.08.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшли доповнення до апеляційної скарги, у якому останній просить поновити строк на подання доповнення до апеляційної скарги, обґрунтовуючи це тим, що отримав копію повного рішення господарського суду першої інстанції 05.08.2019, а тому, подаючи апеляційну скаргу, не був ознайомлений зі змістом оскаржуваного рішення. Також просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Так, у доповненнях до апеляційної скарги відповідач-2 посилався на те, що суд першої інстанції за відсутності будь-яких доказів, які б спростовували обізнаність позивача з фактом укладення оскаржуваного договору, незаконно не застосував до вимог позивача строк позовної давності та не відмовив у позові згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Вказані доповнення до апеляційної скарги прийняті судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на приписи ст. 119, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

03.09.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача 1 надійшов відзив на доповнення до апеляційної скарги, у якому останній просить поновити строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, обґрунтовуючи це тим, що апеляційну скаргу відповідач-1 не отримував. Окрім того, відповідач-1 просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Вказаний відзив на доповнення до апеляційної скарги прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду з огляду на приписи ст. 119, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Так, у відзиві на доповнення до апеляційної скарги відповідач-1 вказував, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки про факт укладення оспорюваного правочину відповідач-1 дізнався у квітні 2019 року після заявлення банком вимоги про необхідність сплати заборгованості ТОВ «Промінек» за кредитним договором, і саме внаслідок цього виникло питання про порушення прав акціонера (позивача), що підтверджується наявним у справі листуванням між позивачем та відповідачем-1.

Відповідно до витягу з повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2019, у зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 прийнято справу №910/5717/19 за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 до провадження у визначеному вище складі колегії суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2019 в судовому засіданні оголошено перерву до 09.10.2019.

09.10.2019 через відділ управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи рішення господарського суду міста Києва від 01.08.2019 у справі № 910/19971/16.

У зв`язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2019, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П. (суддя - доповідач), судді Мартюк А.І., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2019 прийнято справу №910/5717/19 за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 до провадження у визначеному вище складі колегії суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2019 в судовому засіданні оголошено перерву до 12.11.2019.

В судовому засіданні 12.11.2019 представник скаржника (відповідача-2) підтримав доводи апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні 12.11.2019 представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні 12.11.2019 представник відповідача-1 надав пояснення стосовно суті спору та доводів апеляційної скарги.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Промінек" в судовому засіданні 12.11.2019 надав пояснення стосовно суті спору та доводів апеляційної скарги.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна в судове засіданні 12.11.2019 представників не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за адресою свого місцезнаходження, а тому її неявка не є перешкодою для розгляду справи у відповідності до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Матеріалами справи підтверджується, і що не заперечувалось учасниками спору, позивач є акціонером Приватного акціонерного товариства "F & C Realty", якому належить 5 511 041 штук простих іменних акцій, які обліковуються на рахунку в цінних паперах (довідка ТОВ «Основа-Цінні папери» № 15/04/01 від 15.04.2019).

25.11.2005 між ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є відповідач 2, (іпотекодержатель) та Закритим акціонерним товариством "F&C Realty", після зміни організаційно-правової форми - Товариство, (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір №1268 И/1105 (надалі - "Договір іпотеки").

Відповідно до п. 1 Договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: нежиле приміщення (в літ. "Л"), що розташоване за адресою м. Київ, вул. Індустріальна, 27, загальною площею - 322,90 кв.м (предмет іпотеки).

Пунктом 2 вказаного договору в момент його укладення було визначено, що зазначений предмет іпотеки передається у заставу як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих громадянину України ОСОБА_1 (позичальник) за кредитним договором №1631pv-10-05 від 31.10.205 на суму 2 400 000,00 дол. США строком до 31.10.2006, а також процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки, вказаної в п. 21. основного зобов`язання, а також комісійної винагороди за основним зобов`язанням, неустойки за цим договором або за основним зобов`язанням, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за основним зобов`язанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі (в тому числі, витрати за виконавчим написом), визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Позивач наголошує, що іпотечний договір №1268 И/1105 від 25.11.2005 підлягає визнанню недійсним, оскільки вказаний договір не містить всіх істотних умов, які визначені імперативною нормою статті 18 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, що діяла станом на 25.11.2005), а саме в спірному договорі відсутня така істотна умова, як порядок виконання основного зобов`язання.

Також, позивач вказував, що нотаріальне посвідчення іпотечного договору №1268 И/1105 від 25.11.2005 вчинено приватним нотаріусом незаконно та з порушенням таких вимог закону, оскільки спірний договір між юридичними особами засвідчено приватним нотаріусом Морозовою С.В. посвідчувальним написом не за формою №35 (посвідчувальний напис на договорі про відчуження нерухомого майна за участю юридичної особи), а за формою №34 (посвідчувальний напис на договорі про відчуження нерухомого майна, який укладається фізичними особами).

Позивач наголошує, що оспорюваний ним правочин порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, і звертаючись до суду з відповідним позовом позивач наголошує на наявності у нього певного охоронюваного законом інтересу, зокрема щодо можливості реального впливу на господарську діяльність Приватного акціонерного товариства "F & C Realty", прийняття рішення щодо вільного обігу нерухомого майна, яке виступало предметом іпотеки, у цивільному обороті, зокрема шляхом прийняття на загальних зборах учасників товариства рішень про укладення щодо даного приміщення оплатних договорів та угод оренди, іпотеки, купівлі - продажу, міни, тощо на вигідних для товариства умовах. Позивач вважає, що звернення стягнення на належне ТОВ "F&C Realty" майно, зокрема за Договором іпотеки, порушує власні права та охоронювані законом інтереси позивача, як акціонера, який має право впливати на певні дії у товаристві через реалізацію обумовлених законом та Статутом прав акціонера.

Задовольняючи позов ТОВ "F&C Realty", суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків, що враховуючи відсутність в спірному договорі такої істотної умови як порядок виконання основного зобов`язання, згідно з імперативними вимогами статті 18 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, що діяла станом на 25.11.2005), такий іпотечний договір вважається неукладеним. Посилання позивача на те, що нотаріальне посвідчення іпотечного договору №1268 И/1105 від 25.11.2005 було вчинено приватним нотаріусом не за формою №35 Наказу Міністерства юстиції України від 10.01.2005 № 1/5, а за формою №34, - судом першої інстанції відхилені з огляду на те, що вказані доводи позивача не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в порядку статті 215 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції встановив, що строк позовної давності для пред`явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом не пропущено, оскільки про порушення свого права позивач, як акціонер, дізнався у 2019 році.

Проте, з вказаними висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погоджується, вважає їх такими, що зроблені з неповним з`ясуванням обставин справи, зроблені судом першої інстанції висновки, не відповідають встановленим обставинам справи, а також судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні способом, установленим для захисту права та інтересу, внаслідок чого право або інтерес будуть імперативно відновлені.

Відповідно до статей 509, 510 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно зі статтями 92, 97 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 98 Цивільного кодексу України, загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Згідно зі статтею 116 Цивільного кодексу України, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Частиною 1 статті 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до вимог закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

З наведених норм права вбачається, що за договором, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство як сторона договору. При цьому, правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється.

Підписання оспорюваного правочину з певними порушеннями станом на момент його укладення може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав його учасника, оскільки підписуючи оспорюваний правочин посадові особи іпотекодавця та іпотекодержателя діяли саме від імені товариства, а не від імені його учасників.

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

При цьому, як погодження органом управління товариства укладення відповідного договору, так і надання повноважень щодо укладання таких угод, а також погодження форми такого договору та його істотних умов - є функціями відповідного органу управління товариства, який діє від імені товариства в межах повноважень, обумовлених Статутом та приписами закону.

Повноваження органу управління товариства, який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які діяти від імені товариства права не мають.

Підписання оспорюваниго правочину з певними умовами, як і відсутність у його тексті умов згідно з вимогами Закону України "Про іпотеку" (в редакції, що діяла станом на 25.11.2005) може свідчити про порушення прав та інтересів іпотекодавця та/або іпотекодержателя, тобто товариства у його відносинах з іншою особою - стороною договору, а не корпоративних прав його учасника.

Отже, підписання оспорюваного договору з певними умовами, може порушувати права та інтереси цього товариства, а не корпоративні права позивача, як акціонера.

Наведена правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19), від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17 (провадження № 12-264гс18).

Крім того, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (див., зокрема, рішення у справі «Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки» (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95 від 20 травня 1998 року; рішення у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» (Case of Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28 - 30, від 18 жовтня 2005 року; рішення у справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України», заява № 42758/05, пункт 30, від 21 грудня 2017 року). При цьому навіть у разі, якщо юридичну особу було ліквідовано, Європейський суд з прав людини розглядає справи за заявою саме такої юридичної особи, допускаючи її представництво в особі акціонера (учасника), якщо юридична особа не може брати участь у справі в особі своїх органів (рішення у справі «Фельдман та банк «Слов`янський» проти України», заява № 42758/05, пункт 1 резолютивної частини від 21 грудня 2017 року).

За положеннями частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин першої та другої статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні способом, установленим для захисту права та інтересу, внаслідок чого право або інтерес будуть імперативно відновлені.

Згідно зі статтею 167 Господарського кодексу України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. Участь у Товаристві майном і узгодження між учасниками спільного управління ним наділяє учасника корпоративними правами, а тому відносини щодо цих прав мають характер корпоративних правовідносин (частини перша, третя статті 167 Господарського кодексу України).

З урахуванням наведеного вище, оцінивши наявні у справі докази в сукупності з обставинами справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що враховуючи відсутність порушення оспорюваним договором іпотеки корпоративних прав та інтересів саме позивача, як акціонера Приватного акціонерного товариства "F & C Realty", що є самостійною підставою для відмови у позові, суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності надавати оцінку презумпції дійсності оспорюваного договору за наведених позивачем доводів та заперечень на них відповідача-2.

Стосовно заяви відповідача-2 про застосування до вимог позивача строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

З урахуванням наведеного, судом апеляційної інстанції за наслідками розгляду спору встановлено відсутність підстав для задоволення позову за наведених позивачем обґрунтувань, а також за недоведеності позовних вимог в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, відтак підстави для застосування строку позовної давності, як способу захисту саме порушеного права, при вирішенні спору - відсутні.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що на підставі п. 1-4 ч. 1, ч. 2 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином: за подачу позову судовий збір в розмірі 1 921,00 грн. покладається на позивача, а за подачу апеляційної скарги судовий збір в розмірі 2 881,50 грн. підлягає стягненню з позивача на користь скаржника.

Керуючись ст.ст. 267-271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/5717/19 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/5717/19 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Індастріал Констракшн" відмовити.

4. Судовий збір за подачу позовної заяви залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Індастріал Констракшн".

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Індастріал Констракшн" (04128, м. Київ, вул. Академіка Туполєва, буд. 17, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (04050, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 60, ) 2 881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одна) грн. 50 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

7. Матеріали справи №910/5717/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку і строки, визначені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 25.11.2019.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.І. Буравльов