ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
20.11.2019 Справа № 905/2090/19
Господарський суд Донецької області у складі судді Зекунова Е.В. розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний фінансовий центр» до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора №6» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості за договором доручення №1-юр/01-06-19 від 01.06.2019 року,-
11.11.2019 року до Господарського суду Донецької області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридичний фінансовий центр» до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора №6» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення заборгованості за договором доручення №1-юр/01-06-19 від 01.06.2019 року в розмірі 124649, 31 грн.
Заява обґрунтована неналежним виконанням боржником Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора №6» зобов`язань за договором доручення №1-юр/01-06-19від 01.06.2019 рок, який був укладений в електронній формі.
Дослідивши зміст заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу з огляду на наступне.
Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 статті 147 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.
У відповідності до ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
Пунктами 4 та 5 ч. 2 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, а також перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України до заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного у письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової вимоги; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
При цьому у п. 1 ч. 1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, зокрема, якщо заяву подано з порушеннями вимог ст.150 цього Кодексу.
Як вбачається з аналізу вищенаведених норм законодавства, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків. Відтак, безспірні вимоги мають бути підтверджені відповідним доказом.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
При цьому достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 ГПК України).
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Судом встановлено, що заявником до заяви долучена копія договору доручення №1-юр/01-06-19 від 01.06.2019 року, акт №1 здавання приймання виконаних робіт (наданих послуг) за розрахунковий період червень-серпень 2019 року від 09 вересня 2019 року та від 13 вересня 2019 року, рахунки фактур №50 від 09 вересня 2019 року, №55 від 13 вересня 2019 року та № 61 від 25 жовтня 2019 року, жоден з цих документів не підписаний боржником. Зазначена обставина не дає суду можливості пересвідчитися в безспірності заборгованості, що є порушенням приписів п. 3 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України.
Надані заявником докази не приймаються судом в якості належного та допустимого доказу, оскільки при розгляді вимог заявника суду необхідно встановити факт укладення між сторонами такого договору, що є неможливим при розгляді заяв у наказному провадженні.
Окрім того, частиною другою статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Наявність спору про право, вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.
З урахуванням наведеного, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного письмового договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків.
Відсутність договору свідчить про наявність спору між сторонами, що виключає наявність правової підстави для видачі судового наказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.
При цьому, суд звертає увагу заявника, що відповідно до ч. 1 ст.153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.
У відповідності до ст.ст. 147, 148, 150, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 152, 153, 154 Господарського процесуального кодексу України, суд
Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридичний фінансовий центр» у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора №6» заборгованості за договором доручення №1-юр/01-06-19 від 01.06.2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку через господарський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Е.В. Зекунов