ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 910/11739/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

О. О. Мамалуй - головуючий, О. М. Баранець, В. І. Студенець

за участю секретаря судового засідання - В.В. Шпорт,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019

у складі колегії суддів: Г. А. Жук- головуючий, С. Я. Дикунська, А. О. Мальченко

та на рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2019

суддя: П. І. Паламар

за позовом акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до акціонерного товариства «Укргазвидобування»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про стягнення 168 592 141,49 грн.

та за зустрічним позовом акціонерного товариства «Укргазвидобування»

до акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про визнання договору частково недійсним

за участю представників учасників:

позивача: Оніщук В.М., Печерний С.Л.

відповідача: Собко О.В.

третьої особи: Лисенко В.О.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства «Укргазвидобування» про стягнення додаткової плати за договором транспортування природного газу № від 30.08.2016 у розмірі 47 088 014,58 грн, 3 423 640,26 грн збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 865 321,31 грн 3% річних з простроченої суми, 5 741 505,80 грн пені, а також понесені ним по справі судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови договору транспортування природного газу в частині дотримання параметрів якості переданого природного газу, у зв`язку з чим у позивача виникло право вимагати від відповідача сплатити на його користь додаткову плату відповідно до умов розділу Х договору.

У процесі розгляду справи позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача 137 616 178,17 грн, 11 362 766,28 грн - збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 11 362 766,28 грн, 3% річних з простроченої суми - 3 994 252,05 грн, пені - 15 618 944,99 грн.

28 вересня 2018 року АТ «Укргазвидобування» подало зустрічну позовну заяву про визнання договору транспортування природного газу № від 30.08.2016 недійсним у частині розділу X.

Позов мотивовано невідповідністю розділу Х договору вимогам ст. ст. 678, 901 Цивільного кодексу України, ст. 268 Господарського кодексу України, ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» та ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідач наголошує на тому, що за договором транспортування природного газу виконавець має надати замовнику послугу з переміщення природного газу газотранспортною системою, а замовник оплатити цю надану послугу, тому за договором транспортування природного газу у замовника виникає обов`язок щодо оплати виконавцеві виключно вартості наданих послуг. Розділом Х договору передбачено обов`язок замовника здійснити додаткову оплату за недотримання параметрів якості природного газу, при цьому виконавець не надає замовнику за вказану оплату жодних послуг.

2. Короткий зміст рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.04.2019 у справі №910/11739/18 задоволено позовні вимоги позивача, присуджено до стягнення з АТ "Укргазвидобування" на користь АТ «Укртрансгаз» 137 616 178,17 грн боргу, 11 362 766,28 грн збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 3 994 252,05 грн - 3% річних з простроченої суми, 15 618 944,99 грн - пені, 616 700 грн - витрат по оплаті судового збору.

У задоволенні зустрічного позову АТ «Укргазвидобування» відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідачем порушено умови договору транспортування природного газу в частині дотримання параметрів якості переданого природного газу, що відповідно до п. 10.1 договору є підставою для сплати додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу.

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання в частині сплати додаткової плати, суд першої інстанції стягнув з відповідача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України та відповідно до п. 13.5 договору пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд вказав на відповідність умов розділу Х договору вимогам чинного законодавства.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 у даній справі залишено без змін рішення суду першої інстанції.

Постанова мотивована тим, що розділом 4 договору, яким визначаються права та обов`язки замовника, передбачено обов`язок замовника сплатити додаткову оплату оператору у разі недотримання параметрів якості природного газу, який передається ним в газотранспортну систему. Додаткова плата за порушення вимог щодо якості газу не є оперативно-господарською санкцією або неустойкою у розумінні ст. 549 Цивільного кодексу України, ст. ст. 230, 235, 238 Господарського кодексу України, а є збільшенням вартості товару у разі, якщо такий товар не відповідає параметрам, що узгоджені умовами договору, а відтак є грошовим зобов`язанням, за прострочення якого можуть бути нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог та задовольнити зустрічний позов.

Скарга мотивована порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема ст. ст. 526, 530, 549, 625, 629, 901, 909, 916 Цивільного кодексу України, ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» та невідповідністю розділу Х договору вимогам ст. ст. 678, 901 Цивільного кодексу України, ст. 268 Господарського кодексу України, ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» та ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів».

Скаржник зазначає, що ні ст. 901, ні ст. 916 Цивільного кодексу України не ставлять плату за надану послугу в залежність від якості товару, що перевозиться.

Крім того, відповідач вказує, що додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу замовник повинен сплатити виконавцю, а виконавець не надає замовнику за вказану плату жодних послуг.

Також скаржник зазначає, що надання послуг транспортування жодним чином не впливає на якість природного газу та відповідно якість природного газу не є результатом надання послуг.

Відповідач наголошує на не застосуванні судами попередніх інстанцій норм ст. 267 Цивільного кодексу України та вказує на те, що відповідач звертався із заявою про застосування позовної давності.

4. Позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Позивач вказує, що за порушення відповідачем зобов`язання щодо подання до газотранспортної системи природного газу, який не відповідає вимогам, визначеним п. 13 глави 1 розділу ІІІ Кодексу ГТС, сторони в договорі передбачили правові наслідки за порушення такого зобов`язання, а саме відповідно до п. 10.1 договору сторона, яка порушила вимоги щодо параметрів якості природного газу, який передається/відбирається до/з газотранспортної системи, визначені Кодексом, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу, порядок визначення та сплати якої встановлений розділом Х договору.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

30 серпня 2016 року між ПАТ «Укртрансгаз» (оператор) та ПАТ «Укргазвидобування» (замовник) укладений договір транспортування природного газу №, відповідно до якого оператор зобов`язався надавати замовнику послуги транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник зобов`язався сплатити оператору встановлену в договорі вартість таких послуг.

Пунктом 2.3 договору передбачено послуги, які можуть бути надані замовнику за цим договором, зокрема, послуги фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій.

У пункті 4.1 договору передбачено обов`язок замовника здійснити додаткову оплату оператору у разі перевищення розміру договірної потужності та/або недотримання параметрів якості природного газу, який передається ним в газотранспорту систему, в порядку, визначеному цим договором.

Відповідно до п. 5.2 договору якість газу має відповідати вимогам щодо норм якості газу, фізико-хімічних показників та інших характеристик, визначених у Кодексі та нормативно-правових актах і відповідних стандартах, на які Кодекс містить посилання.

Згідно з п. 5.3. договору за порушення вимог щодо якості газу, який подається в газотранспортну систему оператора, стягується додаткова плата, визначена умовами цього договору.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що сторона, яка порушила вимоги щодо параметрів якості природного газу, який передається/відбирається до/з газотранспортної системи, визначені Кодексом, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу.

У пункті 10.6 договору зазначено, що розрахунок розміру додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу проводиться щомісяця окремо по кожному параметру якості щодо природного газу на підставі даних, визначених оператором у звіті про недотримання параметрів якості природного газу, який він надає замовнику на його електронну адресу до десятого числа місяця, наступного за газовим місяцем.

Відповідно до п. 10.7 договору сторона, яка допустила порушення щодо якості газу, зобов`язана сплатити додаткову плату у строк до п`ятнадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, на підставі рахунка-фактури, який надсилається на її електронну адресу іншою стороною до двадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем.

Згідно з п. 17.1 договору цей договір набирає чинності з дня його укладення на строк до 31 грудня 2016 року, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 січня 2016 року.

Судами встановлено, що відповідач протягом січня 2016 - вересня 2018 років подав до газотранспортної системи природний газ у кількості 33 880 292 209 куб.м. , який за параметрами якості не відповідав нормам п. 13 гл. 1 розд. ІІІ Кодексу, що підтверджується наявними у матеріалах справи складеними відповідачем технічними актами (паспортами фізико-хімічних параметрів природного газу).

На підставі розділу Х договору транспортування природного газу, п. 16 гл. 1 розд. ІІІ Кодексу позивач нарахував відповідачеві додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу, переданого протягом січня 2016 - серпня 2018 років у розмірі 137 606 178,17 грн.

6. Норми права та мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків .

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1 - 4, 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При розгляді спору про визнання недійсним розділу договору позивач має довести, а суд встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 32 Закону України «Про ринок природного газу» транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором.

Підпунктом 45 п. 1 ст. 1 вказаного Закону передбачено, що транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2493 (далі - Кодекс), є регламентом функціонування газотранспортної системи України та визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України.

Відповідно до пп. 1 п. 1 гл. 1 розд. ІІІ Кодексу відповідальним за якість газу у точках входу (крім точок входу на міждержавному з`єднанні) є оператори суміжних систем, суміжні газовидобувні підприємства, які подають природний газ до газотранспортної системи в точці входу. У точках входу на міждержавному з`єднанні відповідальним є замовник послуг транспортування.

У пп. 13 п. 1 гл.1 розд. ІІІ Кодексу визначені вимоги, яким повинен відповідати природний газ, що подається в газотранспортну систему.

Згідно з пп. 16, 17, 18 п. 1 гл. 1 розд. ІІІ Кодексу, якщо природний газ, що не відповідає вимогам пункту 13 цієї глави, був завантажений в газотранспортну систему з причин, незалежних від оператора газотранспортної системи, оператор газотранспортної системи одержує від суб`єкта, який подав у газотранспортну систему неякісний газ, додаткову оплату, визначену в договорі транспортування. ФХП транспортованого природного газу у точках виходу повинні відповідати вимогам пункту 13 цієї глави, за винятком вимог щодо вмісту меркаптанової сірки. Якщо природний газ, що був переданий в точках виходу з газотранспортної системи, не відповідає встановленим вимогам пункту 17 цієї глави, оператор газотранспортної системи сплачує оператору газорозподільної системи, оператору газосховищ, прямому споживачу додаткову оплату, визначену в договорі транспортування.

Відповідно до типового договору транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2497, розділ Х такого договору визначає додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу.

Крім того, п. 10.1 типового договору передбачено, що сторона, яка порушила вимоги щодо параметрів якості природного газу, який передається/відбирається до/з газотранспортної системи, визначені Кодексом, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу.

Частиною 2 ст. 217 ГК України передбачено, що у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 235 ГК України за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку. До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Як зазначалося вище, розділом 4 договору встановлено обов`язок відповідача сплатити додаткову плату оператору у разі недотримання параметрів якості природного газу, який передається ним в газотранспорту систему, в порядку, визначеному цим договором.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що сторона, яка порушила вимоги щодо параметрів якості природного газу, який передається/відбирається до/з газотранспортної системи, визначені Кодексом, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони додаткову плату за недотримання параметрів якості природного газу.

Верховний Суд погоджується з правовою позицією судів попередніх інстанцій, що передбачена договором додаткова плата не є оперативно-господарською санкцією за порушення господарського зобов`язання щодо якості товару.

Крім того, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 678 ЦК України, якою передбачені наслідки передання товару неналежної якості, оскільки предметом договору є послуги транспортування природного газу.

Верховний Суд констатує, що додаткова плата, передбачена п. 4.1, та п. 10.1 договору є платою за надання оператором послуг транспортування природного газу, який подається в газотранспортну систему оператора або передається з неї оператором, саме неналежної якості. Тобто, вказана додаткова плата є збільшенням вартості наданих послуг, передбачена договором та пп. 16 п. 1 гл. 1 розд. ІІІ Кодексу газотранспортної системи, і є грошовим зобов`язанням.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що внесення сторонами за договором транспортування природного газу норми про встановлення додаткової плати за недотримання параметрів якості природного газу відповідає вимогам пп. 16 п. 1 гл. 1 розд. ІІІ Кодексу газотранспортної системи, а розділ Х договору нормам чинного законодавства.

Судами правомірно відхилено посилання відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з непоширенням вказаного Закону на правовідносини, які виникли між сторонами.

З огляду на вище зазначене та приймаючи до уваги, що позивачем не доведено, а судами попередніх інстанцій не встановлено підстав для визнання розділу Х договору недійсним, судами правомірно відмовлено відповідачеві в задоволенні зустрічного позову.

Оскільки, додаткова плата не оплачена відповідачем, судами попередніх інстанцій правомірно на підставі ст. 625 ЦК України стягнуто з останнього 3% річних та інфляційні і відповідно до п. 13.5 договору - пеню.

Верховним Судом відхиляються доводи відповідача щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм ст. ст. 217, 230, 235 ГК України, 203, 215, 678, 901, 916 ЦК України з огляду на вище вказане.

Також Верховним Судом відхиляються доводи щодо неукладеності договору, оскільки судами доведено, що спірний договір сторонами виконувався, що виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Крім того, визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся) може мати місце на стадії укладання господарського договору, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних його умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Доводи відповідача щодо не застосування судами попередніх інстанцій норм ст. 267 Цивільного кодексу України відхиляються Верховним Судом, оскільки позивачем стягується додаткова плата за період з січня 2016 року по вересень 2018 року, з позовом позивач звернувся у вересні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Крім того, доводи відповідача про те, що оператор стягуючи додаткову плату не надає замовнику жодних послуг Верховним Судом відхиляються, оскільки така плата договором передбачена за транспортування газотранспортною системою оператора неякісного природного газу.

Інші доводи відповідача фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, що не є компетенцією Верховного Суду, враховуючи вимоги ст. 300 Господарського процесуального кодексу України.

7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, тому підстави для зміни чи скасування судових рішень відсутні.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, що стали підставою для задоволення позову відповідно до встановлених обставин.

8. Судові витрати

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно зі ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства "Укргазвидобування" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.09.2019 у справі №910/11739/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Суддя О. М. Баранець

Суддя В. І. Студенець