ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" листопада 2019 р.м. Одеса Справа № 916/2207/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г.

при секретарі судового засідання Аганін В.Ю.

розглянувши справу №916/2207/19

За позовом: Акціонерного товариства „Укртрансгаз (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1; код 30019801)

До відповідача: Комунального підприємства „Теплопостачання міста Одеси (65029, м.Одеса, вул. Балківська, 1-Б; )

про стягнення 24583717,19 грн.

Представники:

від позивача: Цулаія Г.З., адвокат

від відповідача: Клочко С.І., адвокат

Встановив: Акціонерне товариство „Укртрансгаз звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Комунального підприємства „Теплопостачання міста Одеси про стягнення 24583717,19 грн.

Позовні вимоги позивача у справі обґрунтовано неналежним виконанням з боку Комунального підприємства „Теплопостачання міста Одеси прийнятих на себе зобов`язань за умовами Договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/686-Т/ТМО-222/16 від 01.04.2016р. та направлено на стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 20234710,09 грн., пені у розмірі 3715385,12 грн., 3% річних у розмірі 314506,98 грн. та 319115,00 грн. інфляційних втрат за порушення строків оплати наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у період з 01.11.2018р. по 31.03.2019р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.08.2019р. прийнято позовну заяву Акціонерного товариства „Укртрансгаз до розгляду та відкрито провадження у справі №916/2207/19. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на "04" вересня 2019 р. о 14:45.

03.09.2019р. до господарського суду Одеської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.09.2019р. відкладено підготовче засідання на "23" вересня 2019 р. о 12:45. Викликано учасників справи у підготовче засідання, призначене на 23.09.2019р. о 12:45. Запропоновано позивачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати відповідачеві відповідь на відзив, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.166 ГПК України, в строк до 18.09.2019р.

23.09.2019р. до господарського суду Одеської області від позивачем надійшла відповідь на відзив.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши у судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив.

01 квітня 2016р. Акціонерним товариством „Укртрансгаз (Газотранспортне підприємство) та Комунального підприємства „Теплопостачання міста Одеси (Замовник) було укладено Договір №/686-Т/ТМО-222/16 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами (надалі Договір), згідно якого Газотранспортне підприємство зобов`язується надати Замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу Замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій (ГРС), а Замовник зобов`язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбаченими умовами Договору.

Строк дії Договору - до 31.12.2016р., а в частині проведення розрахунків за послуги - до їх повного здійснення. Крім того, Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Відповідно до п.1.2 Договору, річний плановий обсяг транспортування природного газу Замовника складає 148117,5 тис. куб.м.

Згідно розділу 3 Договору, послуги з транспортування газу оформлюються Газотранспортним підприємством і Замовником актами наданих послуг з транспортування магістральними трубопроводами природного газу. Фактична кількість протранспортованого газу Замовнику визначається приладами обліку газу, що встановлені у Замовника, і фіксується актом прийому-передачі, який підписується сторонами. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків Замовника з Газотранспортним підприємством.

За умовами розділу 5 Договору, розрахунки за послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Газотранспортне підприємство зобов`язується розміщувати інформацію про чинні тарифи на своєму офіційному веб- ІНФОРМАЦІЯ_1 та в засобах масової інформації. При цьому, тарифи є обов`язковими для сторін з дати набрання ними чинності. Визначена на їх основі вартість послуги буде застосовуватись сторонами при складанні актів наданих послуг та розрахунках за ці послуги згідно з умовами договору. Розрахунковий період за договором становить один місяць з 8:00 годин першого дня місяця до 8:00 години першого дня наступного місяця включно. Вартість послуг з транспортування газу за місяць визначається як добуток тарифу на загальну кількість протранспортованого газу, визначеного згідно з п. 3.1 Договору, та податку на додану вартість. Вартість фактично наданих Газотранспортним підприємством Замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг. Оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється Замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Газотранспортного підприємства на умовах 100% попередньої оплати за десять днів до початку місяця, в якому буде здійснюватися транспортування газу. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Відповідно до п. 6.3.2 Договору, Замовник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг згідно з умовами Договору.

В обґрунтування поданого позову, позивачем було зазначено суду, що ним на виконання умов укладеного договору на користь відповідача у період з листопада 2018р. по березень 2019р. були надалі відповідні послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами в обсязі 155473,535 тис. куб. м. на загальну суму 67836212,80 грн., що підтверджується Актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, а саме: 26492,301 тис.куб.м. вартістю 11559120,77 грн. у листопаді 2018р., що підтверджується Актом наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.12.2018р. №12-18-/686-Т/ТМО-222/16, 34378,149 тис.куб.м. вартістю 14999873,98 грн. у грудні 2018р., що підтверджується Актом наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.12.2018р. №12-18-/686-Т/ТМО-222/16, 38546,299 тис.куб.м. вартістю 16818521,18 грн. у січні 20189., що підтверджується Актом наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.01.2019р. №12-19-/686-Т/ТМО-222/16, 31169850 тис.куб.м. вартістю 13600028,95 грн. у лютому 2019р., що підтверджується Актом наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 28.02.2019р. №12-19-/686-Т/ТМО-222/16, 24886,936 тис.куб.м. вартістю 10858667,92 грн. у березні 2019р., що підтверджується Актом наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.03.2019р. №12-18-/686-Т/ТМО-222/16.

Ґрунтуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідно до п. 6.3.1. та 6.3.2. Договору, замовник зобов`язаний виконувати умови договору своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість послуг згідно з умовами Договору. З урахуванням положень п. 5.5., 6.3.2. Договору кінцевий термін виконання обов`язку відповідача з оплати наданих послуг припадає, відповідно на: листопад 2018р. сума 11559120,77 грн., термін оплати 19.12.2018р., грудень 2018р. сума 14999873,98 грн., термін оплати 21.01.2019р., січень 2019р. сума 16818521,18 грн., термін оплати 19.02.2019р., лютий 2019р. сума 13600028,95 грн., термін оплати 19.03.2019р., березень 2019р. сума 10858667,92 грн., термін оплати 19.04.2019р.

За матеріалами справи вбачається, що відповідачем в порушення строків, було здійснено оплати отриманих послуг з транспортування природного газу після визначеної договором дати, а саме за послуги надані у листопаді 2018р. остаточна оплата була проведена 21.01.2019р., за послуги надані у грудні 2018р. остаточна оплата була проведена 13.03.2019р. та за послуги надані у січні 2019р. остаточна оплата була проведена 10.05.2019р. Позивачем також було вказано, що послуги з транспортування природного газі у лютому 2019р., в порушення встановленого строку договором оплачено частково в сумі 4223986,78 грн., в зв`язку з чим залишок суми осиного боргу за вказаний період на момент подання позову складав 9376042,17 грн. Послуги з транспортування природного газу у березні 2019р. вартість 10858667,90 грн. в порушення обов`язку відповідача не сплачені у повному обсязі. Загальна сума основного боргу відповідача перед позивачем станом на момент подання позовної заяви до суду становить грошову суму у розмірі 20234710,09 грн.

Відповідно до п. 7.3. Договору, у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Позивачем відповідно до п. 7.3. Договору, а також відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України було здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги позивача у справі обґрунтовано неналежним виконанням з боку відповідача прийнятих на себе зобов`язань за умовами укладеного Договору №/686-Т/ТМО-222/16 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 01 квітня 2016р. та направлено на стягнення основного боргу у розмірі 20234710,09 грн., пені 3715385,12 грн., 3% річних 314506,98 грн. та інфляційних втрат 319115,00 грн.

Надаючи заперечення щодо позову, відповідачем було зазначено суду наступне.

01.04.2016 між позивачем та відповідачем укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /686-Т7ТМО-222/16.

Статтею 19 Закону України „Про теплопостачання встановлено, що оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217 „Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки затверджений Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки (далі Порядок).

Відповідно до пункту 1 Порядку, цей Порядок визначає механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

Відповідно до пункту 12 Порядку НКРЕКП, на підставі даних, визначених у пунктах 10 і 11 цього Порядку, щомісяця: 1) розраховує для кожної категорії споживачів теплопостачальної і тепло генеруючої організації нормативи перерахування коштів; на поточний рахунок теплопостачальної і теплогенеруючої організації; на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками, зазначений у договорі купівлі-продажу (постачання) природного газу (далі - рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов`язками); на рахунок оператора газотранспортної системи, зазначений у договорі на транспортування природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на транспортування природного газу з оператором газотранспортної системи) (далі - рахунок оператора газотранспортної системи); на рахунок оператора газорозподільної системи, зазначений у договорі на розподіл природного газу (якщо теплопостачальна або теплогенеруюча організація має чинний договір на розподіл природного газу з оператором газорозподільної системи) (далі - рахунок оператора газорозподільної системи); на спеціальні рахунки, відкриті теплогенеруючими організаціями; 2) затверджує реєстр нормативів; 3) доводить реєстр нормативів до відома уповноваженого банку для виконання не пізніше ніж за один робочий день до початкумісяця, в якому застосовуватимуться нормативи; 4) розміщує реєстр нормативів на своєму офіційному веб-сайті.

Станом на 29.08.2019 заборгованість за договором складає 19 326 036,91 грн. Але, відповідач здійснив усі залежні від нього заходи для дотримання вимог чинного законодавства щодо проведення розрахунків в частині оплати поставки природного газу - на рахунок постачальника із спеціальними обов`язками. Відповідач дотримувався нормативів перерахування коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання. Фактично, визнаючи неможливість своєчасних розрахунків підприємствами паливно-енергетичного комплексу, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів. Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнають імперативного регулюючого впливу держави, та жодним чином не залежать від волевиявлення сторін, зокрема, домовленості щодо строку виконання зобов`язання визначеного пунктом 6.1 договору.

Також відповідачем було зазначено суду, що розрахунок позивача 3 % річних є не вірним та з врахуванням заявленого періоду 3 % річних становить суму у розмірі 313 403,94 грн. Також відповідач не погоджується із розрахунком пені позивача.

Відповідач вказує, що відповідно до даних балансу (звіту про фінансовий стан) Комунального підприємства „Теплопостачання міста Одеси станом на 30.06.2019 р. заборгованість державного бюджету перед підприємством складає понад 170,5 мільйонів гривень, з яких понад 164,5 мільйонів гривень дотації за різницю в тарифах, дебіторська заборгованість підприємства складає понад 314,6 мільйона, а кредиторська налічує майже 2 мільярда гривень. Комунальне підприємство „Теплопостачання міста Одеси є соціально необхідним теплопостачальним підприємством, яке надає послуги теплопостачання міста Одеси та гарячого водовідведення близько 95% міста Одеси» та на сьогодні знаходиться на межі банкрутства.

Основним фактором важкого фінансового стану підприємства є: економічно необґрунтовані тарифи на теплову енергію та послуги теплопостачання, які відшкодовують менш ніж 80% фактичної собівартості; несвоєчасне відшкодування різниці в тарифах для населення та відсутність механізму погашення різниці в тарифах для споживачів бюджетної та промислової сфери; внаслідок дії Постанови Кабінету міністрів від 18.07.2014 № 217 „Про затвердження порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання для розрахунків з гарантованим постачальником природного газ, з рахунку КП Теплопостачання міста Одеси щоденно списується на користь НАК „Нафтогаз України, ПАТ „Одеська ТЕЦ, ПАТ „Одесагаз та ПАТ „Уртрансгаз близько 92 % надходжень від споживачів теплової енергії, у зв`язку з чим підприємство залишається без оборотних коштів та можливості здійснити виплату заробітної плати, оплату обов`язкових платежів до бюджету за спожиту електроенергію, водопостачання та водовідведення та всі інші платежі для забезпечення технологічного процесу, особливо в між опалювальний період.

Комунальне підприємство „Теплопостачання міста Одеси в наслідок важкого фінансового стану змушене звертатись за підтримкою до засновника Одеської міської ради. Так, з місцевого бюджету на виплату заробітної плати, здійснення платежів до бюджету та проведення капітальних ремонтів теплових трас систематично виділяються кошти, що підтверджується рішеннями Одеської міської ради.

Комунальне підприємство „Теплопостачання міста Одеси з метою економії коштів та запобігання масовим звільненням, змушене системно встановлювати режим неповного робочого часу, що підтверджується наказом від 20.03.2018 № 49 та від 21.02.2019 № 32. Також, ситуація ускладнюється численними арештами рахунків відповідача. Так, на сьогодні заарештовані усі рахунки підприємства „Теплопостачання міста Одеси, що підтверджується Постановою головного державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області Коптікова І.О. від 02.08.2019 ВП № 59699263.

Відповідач посилався на частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України, яка кореспондується з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступень виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Вимоги про сплату пені та передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інших нарахувань, у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань, хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язання.

Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело доходу додаткових прибутків кредитора. Позивач жодного разу не скористався своїм правом припинити, обмежити чи достроково розірвати договір. В такому випадку, звернення до суду за стягненням сум штрафних санкцій призводить до надмірного збагачення кредитора (позивача). Відповідно до чинного законодавства України, наявність вини є обов`язковим чинником порушення господарського зобов`язання.

Відповідачем було пояснено суду, що несвоєчасність розрахунків за транспортування природного газ, являється не наслідком несумлінного виконання своїх зобов`язань відповідачем, а існуванням об`єктивних причин, що не дозволяли йому своєчасно і в повному обсязі виконувати свої зобов`язання. Окрім того, на момент укладення договору діяв і діє в даний час порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, затвердженого постановою КМУ від 18.06.2017 №217, згідно якого кошти споживачів, сплачені за теплову енергію, зараховуються виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті у визначених Урядом банках та розподіляються за щомісячними нормативами, встановленими Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, без згоди на те відповідача. Нарахування штрафних та фінансових санкцій за прострочення оплати, роблять неможливим закупівлю матеріальних ресурсів, необхідних для ремонту і відновлення теплових мереж, виконання податкових зобов`язань перед бюджетом, виплату заробітної плати трудовому колективу.

Крім того відповідач зазначив у поданому відзиві, що позивачем подано позов на загальну суму 24 583 717,19 грн., та в свою чергу відповідач визнає позовні вимоги у розмірі 23 661 071,45 грн. Окрім того, сума боргу зменшується щоденно.

На підстави викладеного та зазначеного, відповідач просить суд зменшити штрафні санкції (пеню) на 70%, а саме з 3702516,41 грн. до 1110754,80 грн. та повернути позивачу 50% судового збору з державного бюджету України від визнаної суми позову відповідачем.

Надаючи відповідь на відзив позивачем було зазначено суду наступне.

Позивач зазначає, що помилковим є посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 р. № 217, якою затверджено порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки. Як зазначено у абзаці 5 пункту 2 вказаного порядок, для цілей цього Порядку під постачальником природного газу із спеціальними обов`язками також розуміється постачальник природного газу, який до 1 жовтня 2015 р. був визначений гарантованим постачальником відповідно до законодавства. Відповідно до пункту 27 частини 1 статті 1 Закону України „Про ринок природного газу, постачальник природного газу - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу. Позивач не наділений функціями та повноваженнями постачальника природного газу із спеціальними обов`язками та не є гарантованим постачальником відповідно до законодавства.

Позивач вказує, що до правових відносин, що склалися між позивачем та відповідачем згідно Договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №1605000/686-Т/ТМО-222/16 від 01.04.2016р., застосовуються положення Глави 63. (Послуги) Цивільного Кодексу.

Як зазначає позивач, у відзиві на позов відповідач погоджується із зазначеними у позовній заяві фактичними платежами та відповідним їх зарахуванням за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами та визнає позовні вимоги у розмірі 23 661 071,45 гривень. Водночас, відповідач надав контррозрахунок пені, 3% річних без будь-яких пояснень, в чому саме не погоджується із розрахунком позивача. Таким чином із контррозрахунку відповідача вбачається, що сума основного боргу відповідає сумі, вказаній позивачем у позовній заяві. Різниця суми в 1103,04грн 3% річних та 12868,71 грн пені в розбіжностях розрахунків складається за рахунок помилки в нарахуванні відповідача за лютий 2019 року в частині нарахувань за період з 11.05.2019 по 12.05.2019 на суму боргу 13 420 209,61 грн. Так, позивачем нараховано неустойку та 3 % річних за 2 дні, а відповідачем помилково за 1 день.

Умови укладеного між позивачем та відповідачем договору не передбачають звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасні розрахунки за надані послуги та не змінюють строки розрахунків і не ставлять їх у залежність від зобов`язань відповідача перед третіми особами.

Позивачем було звернуто увагу суду, що згідно з підпунктами 6.3.1, 6.3.2 пункту 6.3 Договору замовник зобов`язаний виконувати умови договору, своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг згідно з умовами Договору. Таким чином, в порядку п.5.5, 6.3.2 Договору, обов`язок замовника в частині остаточного здійснення оплати вартості наданих послуг виник відповідно: у лютому - 20 березня, у березні - 20 квітня, у квітні - 20 травня 2018р. Проте, всупереч згаданим приписам закону, положенням укладеного між сторонами Договору відповідач виконав свої зобов`язання із порушенням строків оплати, що тягне за собою його відповідальність у вигляді сплати пені та обов`язок оплати 3% річних.

Позивач пояснює, що у справі № 916/2207/19 відсутні обставини, які мають істотне значення. Ступінь виконання зобов`язання боржником, майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні, а також не лише майнові але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу та розмір збитків, які необхідні для застосування зменшення розміру неустойки відповідно до положень ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.

За посиланням позивача, нарахована позивачем неустойка в розмірі 3715385,12 грн. за порушення відповідачем умов Договору, є правомірно заявленою та є справедливою та мінімальною, виходячи із: вартості порушеного зобов`язання 63 726 138,38 грн та часу прострочення Відповідачем оплати. Нарахована сума пені у відсотковому співвідношенні становить лише 5,8 % пені від суми збитків (вартості прострочення). Таким чином нарахована позивачем сума неустойки по відношенню до вартості прострочення у відсотковому співвідношення є незначною та свідчить про її співмірність, справедливість та відповідність вимогам діючого законодавства.

Позивач зазначає, що АТ „Укртрансгаз відповідно до постанови КМ України від 24.07.1998 № 1173 „Про розмежування функцій з видобування, транспортування, зберігання і реалізації природного газу, створено з метою здійснення господарської діяльності з транспортування та зберігання природного газу. Виходячи із змісту норм Закону України „Про нафту і газ, відносини з транспортування та зберігання природного газу є важливою та невід`ємною складовою нафтогазової галузі України. Належне функціонування нафтогазової галузі України є головною умовою забезпечення енергетичної безпеки України. Згідно ст. ст. 6, 7 Закону України „Про трубопровідний транспорт, магістральний трубопровідний транспорт має важливе народногосподарське та оборонне значення і є державною власністю України. Основними принципами державної політики у сфері трубопровідного транспорту, враховуючи його пріоритетність в економіці України, зокрема, є забезпечення надійного та безпечного функціонування трубопровідного транспорту та захист економічних інтересів України та законних інтересів підприємств і організацій трубопровідного транспорту.

Таким чином, за посиланням позивача, АТ „Укртрансгаз здійснює суспільно-важливу і стратегічну функцію по своєчасному й безперебійному забезпеченню суб`єктів господарювання та соціальної сфери України природним газом, надійного та безпечного функціонування Єдиної газотранспортної системи України, а також забезпечення транзиту газу за міждержавними угодами. Заявлене клопотання відповідача щодо зменшення неустойки, яка підлягає стягненню, суперечить положенням ч.3 ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України, оскільки правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та обставин.

На підставі викладеного та зазначеного, позивач просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши у судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судом, правовідносини між Акціонерним товариством „Укртрансгаз та Комунальним підприємством „Теплопостачання міста Одеси виникли на підставі укладеного між ними 01 квітня 2016р. Договору №/686-Т/ТМО-222/16 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Відповідно до ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України, договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1. ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Дослідивши обставини спору, судом було встановлено факт неналежного виконання Комунальним підприємством „Теплопостачання міста Одеси прийнятих на себе зобов`язань за умовами Договору №/686-Т/ТМО-222/16 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами 01 квітня 2016р. щодо своєчасної та в повному обсязі сплати відповідних послу, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті 20234710,09 грн. основного боргу - є обґрунтованими, підтверджені відповідними доказами і підлягають задоволенню судом.

Відповідно до ст. 230 Господарського Кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ст. 549 Цивільного Кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також, частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти (п. 6.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань).

Позивачем було здійснено нарахування пені, за порушення строків здійснення оплати, в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення по день фактичної оплати боргу в межах 6 місячного строку нарахування та 3% річних, інфляційних втрат, на день подачі позову.

Так, відповідно до такого розрахунку позивача, борг зі сплати пені становить грошову суму у розмірі 3715385,12 грн., 3% річних у розмірі 314506,98 грн. та інфляційні втрати у розмірі 319115,00 грн.

Суд, переривши розрахунки позивача щодо сплати відповідачем пені у розмірі 3715385,12 грн., 3% річних у розмірі 314506,98 грн. та інфляційні втрати у розмірі 319115,00грн., вважає такі розрахунки вірним, а вимогу про їх стягнення правомірною.

Згідно з ч.ч. 1,4 ст.191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом враховано, що відповідачем під час розгляду справи було визнано позовні вимоги позивача у загальному розмірі 23661071,45 грн.

Щодо заявленого клопотання відповідача про зменшення пені суд вважає за необхідне зазначити, що сторонами було погоджено умовами укладеного договору, що пеня стягується у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючого в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення та відповідно до ч. 1 ст. 229 Господарського Кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ст. 617 Цивільного Кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

За умовами ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Отже, зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру штрафу. Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що наразі у суду відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності або зменшення розміру пені.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Підсумовуючи вищевикладене, надавши відповіді на доводи учасників справи, суд приходить до висновку, що пояснення відповідача за даними позовними вимогами є необґрунтованими , а вимоги позивача у даній справі підтверджені доказами.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивачем, за заявлені вимоги майнового характеру у розмірі 24583717,19 грн. було сплачено судовий збір у розмірі 368755,76 грн., відповідно до платіжного доручення №9663 від 26.07.2019р.

На підставі викладеного та зазначеного, а також враховуючи визнання відповідачем заявлених позовних вимог позивача у сумі 23661071,45 грн., на відповідача покладаються судові витрати у розмірі 191297,73 грн., із розрахунку 177458,04 грн., що становлять 50% судового збору від визнаних позовних вимог позивача та 13839,69 грн., які розраховано за інші вимоги позивача, які в свою чергу не визнавались відповідачем, про які задоволено судом.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України „Про судовий збір, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, господарський суд виходить з того, що відповідно до положень п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст.ст. 129, 130, 191, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

1.Позов Акціонерного товариства „Укртрансгаз задовольнити повністю.

2.Стягнути з Комунального підприємства „Теплопостачання міста Одеси (65029, м.Одеса, вул. Балківська, 1-Б; ) на користь Акціонерного товариства „Укртрансгаз (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1; код 30019801) основний борг у розмірі 20234710 (двадцять мільйонів двісті тридцять чотири тисячі сімсот десять) грн. 09 коп., пеню у розмірі 3715385 (три мільйони сімсот п`ятнадцять тисяч триста вісімдесят п`ять) грн. 12 коп., 3 % річних у розмірі 314506 (триста чотирнадцять тисяч п`ятсот шість) грн. 98 коп., інфляційні втрати у розмірі 319115 (триста дев`ятнадцять тисяч сто п`ятнадцять) грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 191297 (сто дев`яносто одну тисячу двісті дев`яносто сім) грн. 73 коп.

Повний текст рішення складено 27 листопада 2019 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко