ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року Справа № 910/11874/19

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. при секретарі судового засідання Ковальжи А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ЕНЕРГЕТИЧНИЙ ЕКВІВАЛЕНТ, пл. Спортивна, 1 А, м. Київ, 01023 ()

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю АГРОФІРМА КОРНАЦЬКИХ, вул. Набережна, 23, с. Кумарі, Врадіївський р-н, Миколаївська обл., 56309 ()

про визнання п. 5.6 договору постачання карбаміду на внутрішній ринок України № К04/02/19-1 від 04.02.2019 року недійсним

Представники сторін у судове засідання не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю ЕНЕРГЕТИЧНИЙ ЕКВІВАЛЕНТ із позовними вимогами до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю АГРОФІРМА КОРНАЦЬКИХ про визнання пункту 5.6 договору № К04/02/19-1 від 04.02.2019 року постачання карбаміду на внутрішній ринок України, укладеного між ТзОВ ЕНЕРГЕТИЧНИЙ ЕКВІВАЛЕНТ та ТзОВ АГРОФІРМА КОРНАЦЬКИХ - недійсним.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.09.2019 року позовну заяву ТзОВ Енергетичний еквівалент до ТзОВ АГРОФІРМА КОРНАЦЬКИХ про визнання п. 5.6 договору постачання карбаміду на внутрішній ринок України № К04/02/19-1 від 04.02.2019 року недійсним передано за підсудністю до господарського суду Миколаївської області.

Матеріали позовної заяви надійшли на адресу господарського суду Миколаївської області 20.09.2019 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2019 року справу призначено головуючому судді Олейняш Е.М.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 25.09.2019 року позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи по суті призначено в судовому засіданні на 24.10.2019.

В судовому засіданні 24.10.2019 року судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, якою оголошено перерву у судовому засіданні до 12.11.2019 року.

Сторони явку повноважних представників в судове засідання 12.11.2019 року не забезпечили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. 70) та повідомленням про місце, дату і час судового засідання (арк. 66).

07.10.2019 року позивачем подано суду клопотання (вх. № 15644/19) про розгляд даної справи без участі представника позивача, за наявними в матеріалах справи документами.

Клопотання судом розглянуто та задоволено.

Явка сторін не визнавалась судом обов`язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

В судовому засіданні 12.11.2019 року судом відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІ. ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ У СПРАВІ.

Заяви та клопотання відсутні.

ІІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

1. Правова позиція позивача.

Позивач зазначає, що предметом спору є вимога про визнання п. 5.6 договору постачання карбаміду на внутрішній ринок України № К04/02/19-1 від 04.02.2019 року недійсним. Підставою позову позивачем зазначено, що п. 5.6 договору постачання карбаміду на внутрішній ринок України № К04/02/19-1 від 04.02.2019 року порушує вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки умовами вказаного пункту договору передбачено нарахування пені за порушення строків поставки продукції, тобто негрошового зобов`язання. Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 203, 215, 536, 625 ЦК України, ст. 231 ГК України, ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

2. Правова позиція (заперечення) відповідача.

21.10.2019 року до господарського суду Миколаївської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 16196/19). Відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначає наступне:

- договірні зобов`язання з поставки продукції позивачем не виконано у повному обсязі, сплачені кошти не повернуті;

- ГК України не містить заборони чи обмежень застосувати за невиконання чи неналежне виконання грошових або негрошових зобов`язань в господарських правовідносинах будь-якого з наведених видів штрафних санкцій (неустойка, штраф, пеня);

- заборони щодо застосування такого підходу до встановлення штрафних санкцій в господарських правовідносинах за участі недержавних суб`єктів господарювання Господарський кодекс України не містить;

- посилаючись на судову практику Верховного Суду та ст. 549 ЦК України, відповідач зазначає, що виходячи із основоположного принципу цивільного та господарського права щодо свободи договору, сторони в договорі можуть забезпечити шляхом встановлення пені, зокрема, і виконання негрошового зобов`язання;

- також відповідач зазначає, що договір був підписаний позивачем та відповідачем без зауважень чи розбіжностей. Позивач добровільно взяв на себе зобов`язання щодо сплати штрафних санкцій у випадку порушення взятих за договором зобов`язань у вигляді пені (п. 5.6 договору).

Відповідач вказує, що зміст, порядок формування, форма та розмір штрафних санкцій, визначених п. 5.6 Договору не перечать приписам ГПК України чи інших законів або підзаконним актам, на момент укладення договору повністю відповідали волі сторін, про що свідчать підписи уповноважених осіб сторін в договорі.

Заперечення обґрунтовані приписами ст. 9, 11, 509, 525, 526, 530, 546, 549, 550, 610-612, 626-628, 655, 662, 663 712 ЦК України, ст. 4, 174, 175, 193, 230, 265 ГК України.

ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

04.02.2019 року між ТзОВ ЕНЕРГЕТИЧНИЙ ЕКВІВАЛЕНТ (продавець) та ТзОВ «АГРОФІРМА КОРНАЦЬКИХ» (покупець) укладено Договір № К04/02/19-1 постачання карбаміду на внутрішній ринок України (арк. 14-17).

Відповідно до п. 8.1 Договору цей договір набуває чинності з моменту підписання і діє по 28.02.2019 року (включно).

Договір підписано та скріплено печатками сторін без зауважень.

Доказів визнання недійсним договору суду не подано.

Відповідно до п. 1.1 Договору на умовах визначених цим договором продавець зобов`язується передати у власність покупця карбамід, (надалі - продукція), а покупець оплатити і прийняти продукцію на умовах СРТ «Правил ІНКОТЕРМС-2010».

Відповідно до п. 5.1 Договору відповідно з розділом 26 Господарського кодексу України, розділом 51 Цивільного кодексу України за невиконання або неналежне виконання господарських зобов`язань, передбачених цим договором, при наявності вини, винна сторона сплачує штрафні санкції (неустойку: штраф, пеня) у вигляді грошових сум і відшкодовує збитки в частині, не покритій цими санкціями.

Відповідно до п. 5.6 Договору у випадку прострочення поставки продукції продавець зобов`язується сплатити пеню покупцю у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від об`єму непоставленої (недопоставленої) продукції за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Позивач вказує, що умови пункту 5.6 договору порушують вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки умовами вказаного пункту договору передбачено нарахування пені за порушення строків поставки продукції, тобто негрошового зобов`язання, у зв`язку з чим вказаний пункт договору підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

V. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами ч. 1 ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Господарський кодекс України визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання (ст. 1 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГК України особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Статтею 611 ЦК України зазначено, що одним з наслідків порушення зобов`язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов`язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойка - це грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з нормами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

І цивільним, і господарським законодавством допускається можливість забезпечувати виконання зобов`язань таким способом, як пеня.

Господарський кодекс України не містить поняття пені. Водночас, згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, господарським законодавством закріплено, що у випадку, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 ГК).

Тлумачення вказаної норми дозволяє констатувати, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.

Як наслідок, враховуючи ч. 2 ст. 9 ЦК України та ч. 2 ст. 4 ГК України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, сторони не позбавлені права у господарському договорі забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тлумачення положень ч. 3 ст. 549 ЦК України в аспекті меж свободи договору дає можливість зробити висновок, що сторони у договорі можуть забезпечити за допомогою пені виконання негрошового зобов`язання (постанова ВС від 23.04.2019 року по справі № 904/3565/18).

Відповідно до п. 6 Положення про основи процентної політики Національного банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 21.04.2016 № 277, облікова ставка Національного банку (далі - облікова ставка) - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку.

Отже, облікова ставка Національного банку України в контексті застосування штрафних санкцій в господарських правовідносинах - це відсоткове (процентне) значення, що обраховується шляхом множення облікової ставки Національного банку України, що визначається у відсотках, на 2 (подвійна ставка) та застосовується до суми господарського зобов`язання, простроченого виконанням.

Можливість стягнення штрафної санкції у вигляді пені за порушення негрошового зобов`язання в господарських правовідносинах викладено також в постанові ВС від 22.03.2018 року по справі № 911/1351/17.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для визнання оспорюваного пункту договору недійсним, оскільки останній не суперечить положенням чинного законодавства. В позові судом відмовлено.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір в розмірі 1 921, 00 грн. покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 130, 191, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено 18.11.2019 року.

Суддя Е.М. Олейняш