ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"25" листопада 2019 р. Справа № 903/213/19

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Сердюкової Аліни Олегівни

та за присутності представників:

Бородчук О.В. - прокурор відділу прокуратури Волинської області (службове посвідчення №036269 від 12.11.2015р.)

Матвіїв В.М. - адвокат, представник ФОП Токарчук Л.С. (ордер на надання правової допомоги серії АС №1002173 від 13.11.2019р., Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №404 від 18.12.2008р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області заяву Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни, м. Луцьк

про відстрочку виконання рішення Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р.

по справі

за позовом Заступника керівника Маневицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі

-Волинської обласної державної адміністрації, м. Луцьк

-Любешівської селищної ради, смт. Любешів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни, м. Луцьк

про звільнення нежитлових приміщень пам`ятки архітектури національного значення

Встановив: 13 листопада 2019 року відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області за вх. №01-62/12/19 була зареєстрована заява, підписана адвокатом підприємця Токарчук Л.С. Матвіївим В.М. (ордер серія АС №1002173 від 13.11.2019р.) від 13.11.2019р., про відстрочку виконання рішення Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р. до 02 липня 2020 року (на один рік з дня ухвалення рішення).

В обгрунтування вказаної заяви заявник зазначає, що рішенням Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р. у справі №903/213/19 позов було задоволено, зобов`язано Фізичну особу-підприємця Токарчук Любов Сергіївну звільнити нежитлові приміщення на першому поверсі будівлі Келій монастиря піарів, яка розташована по вулиці Незалежності, 54 в смт. Любешів, а саме: № 156 площею 17 м.кв., №157 площею 17,6 м.кв. та №158 площею 36,7 м.кв. (загальна площа 71,3 м.кв.), постановлено стягнути з Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни на користь Прокуратури Волинської області 5 763,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

На виконання рішення суду від 02.07.2019р. (з врахуванням ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2019р.) у справі №903/213/19 було видано накази від 10.09.2019р. №903/213/19-1 та 903/213/19-2.

18.09.2019р. державним виконавцем Другого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

05.11.2019р. головним державним виконавцем Любешівського РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області при примусовому виконанні наказу Господарського суду Волинської області від 10.09.2019р. було складено акт.

При цьому заявник, посилаючись на положення ст. 331 ГПК України, ст. 33 ЗУ "Про виконавче провадження" засвідчив, що спірне приміщення ФОП Токарчук Л. С. використовує для здійснення своєї господарської діяльності. Відповідно, у ньому розміщене торгівельне та інше обладнання, а також продукція, значна частина якої, за своїми властивостями, є такою, що швидко псується. Зокрема, в займаному ФОП Токарчук Л. С. приміщенні реалізовуються для населення продукти харчування, які потребують дотримання відповідних температурних умов зберігання (наприклад молочні та м`ясні вироби тощо), а також умов щодо вологості повітря (наприклад кондитерські, хлібобулочні вироби тощо). Відповідно, ФОП Токарчук Л. С. використовує в своїй підприємницькій діяльності холодильні камери, які за своїми технічними властивостями та габаритами займають значну частину приміщення.

Оскільки смт. Любешів є невеликим населеним пунктом, із чисельністю населення в 5 627 осіб, приміщення комерційного призначення, яке б підходило ФОП Токарчук Л.С. за площею та параметрами, станом на дату подання даної заяви винайняти не вдалося. Більше того, подібні пропозиції відсутні на ринку нерухомості в смт. Любешів, а у ФОП Токарчук Л. С. не має на праві власності нежитлового приміщення, де вона могла тимчасово або на постійній основі зберігати обладнання та товари, або ж використовувати для здійснення підприємницької діяльності. Відповідно, у випадку звільнення займаного приміщення та за умови відсутності приміщення, яке можна було б негайно орендувати та перевезти туди обладнання та товари, ФОП Токарчук Л. С буде завдано значні збитки, як у вигляді прямої дійсної шкоди так і у вигляді упущеної вигоди.

Крім того заявник повідомив, що ФОП Токарчук Л. С. належним чином утримувала приміщення, оплачувала комунальні послуги, за власні кошти здійснювала поточний ремонт Келії монастиря піарів, а також сплачувала благодійні внески для ремонту та благоустрою Келії монастиря піарів (наприклад з 01.02.2016р. по 01.02.2017р. сплачено внесків на суму 13 606,88 грн.).

Вказані факти, на думку заявника, свідчать про те, що ФОП Токарчук Л. С не вчиняла жодних протиправних дій щодо майна, яке було предметом судового спору, а, навпаки, вживала заходів щодо його збереження, утримання в належному стані, який би убезпечив об`єкт від руйнування та/або втрати.

Також заявник зазначив, що причиною відсутності певних документів, на підставі, яких у ФОП Токарчук Л. С. могли виникнути речові права найму, є тривале зволікання з боку Любешівської селищної ради та Волинської обласної державної адміністрації з проведенням необхідних реєстраційних процедур у Міністерстві культури України та укладенням охоронного договору. Тобто це обставини, які знаходяться поза сферою впливу ФОП Токарчук Л.С., вона не має можливості вплинути на ці об`єктивні обставини, хоча бажає укласти належний договір оренди і сама не раз зверталася з цими питаннями до органів місцевого самоврядування.

Окрім іншого, невідкладне виконання судового рішення, на переконання заявника, призведе до дискримінації за ознакою приналежності до сфери управління чи власності, оскільки щодо ФОП Токарчук Л. С. вживаються активні дії з виселення, а щодо інших суб`єктів господарювання та органів державної влади - ні. Наприклад, у нежитлових приміщеннях будівлі Келії монастиря піарів до цього часу знаходяться: Відділ освіти, молоді та спорту Любешівської райдержадміністрації, Група по організації дитячого харчування при відділі у справах захисту населення, Любешівський районний виробничий відділ ВРФ ДП "Центр державного земельного кадастру", Любешівська дитячо-юнацька спортивна школа, ТОВ "Любешівська Районна Друкарня", Приватне підприємство "Редакція "Нове Життя" тощо. Всі ці дані є у відкритих реєстрах, зокрема, але не виключно, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвалою суду від 14.11.2019р. вказану заяву було прийнято судом до розгляду, розгляд справи в судовому засіданні призначено на 25.11.2019р., запропоновано учасникам судового процесу вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

Присутній в судовому засіданні 25.11.2019р. представник заявника, клопотання про відстрочення рішення суду від 02.07.2019р. у справі №903/213/19 до 02 липня 2020 року (на один рік з дня ухвалення рішення) підтримує та просить суд задовольнити останнє з підстав, викладених у заяві.

Присутня в судовому засіданні 25.11.2019р. прокурор стосовно задоволення заяви Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни про відстрочення рішення суду від 02.07.2019р. у справі №903/213/19 заперечує з підстав, викладених у письмових поясненнях від 25.11.2019р. №05-956вих19.

При цьому засвідчила, що доводи заявника щодо відсутності інших нежитлових приміщень на території Любешівської селищної ради не заслуговують на увагу з огляду на те, що як встановлено з офіційного веб-сайту Любешівської селищної ради, упродовж лютого-серпня 2019 року останньою було прийнято 5 рішень щодо надання дозволів на розроблення комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності в смт. Любешів в районі вулиць Брестська, Січових стрільців та Незалежності. Серед 12 заяв суб`єктів господарювання з надання вказаних дозволів відсутнє прізвище Токарчук Л.С .

Наведене, на думку прокурора, свідчить про те, що боржник навіть не намагалась отримати такий дозвіл на розміщення тимчасової споруди.

Крім того, про будь-які намагання переїхати в інше приміщення у заяві про відстрочення виконання судового рішення нічого не зазначено, доказів відсутності таких приміщень або ж відмови у їх наданні до заяви також не додано.

Відтак, нездійснення будь-яких дій, спрямованих на виконання судового рішення, свідчить про ухилення від його виконання.

Не виконуючи рішення суду боржник продовжує незаконно користуватись нежитловими приміщеннями Келій монастиря піарів загальною площею 71, 3 м. кв, як це нею здійснювалось і до постановлення рішення Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р. Тобто кошти від орендної плати як не надходили, так і не надходять до місцевого бюджету, та у разі відстрочення виконання судового рішення не будуть надходити і надалі.

У визначений судом день та час Волинська обласна державна адміністрація уповноваженого представника в судове засідання 25.11.2019р. не направила, хоча про дату, час та місце розгляду заяви була повідомлена належним чином (ухвала суду від 14.11.2019р., згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена Волинській ОДА 15 листопада 2019 року).

У визначений судом день та час Любешівська селищна рада уповноваженого представника в судове засідання 25.11.2019р. не направила, хоча про дату, час та місце розгляду заяви була повідомлена належним чином (ухвала суду від 14.11.2019р., згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, була вручена Любешівській селищній раді 18 листопада 2019 року).

В аспекті визначеного суд засвідчує, що у відповідності до положень ст. 331 ГПК України суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

В даному випадку оцінюючи заяву сторони та її обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення заяви про відстрочення виконання судового рішення, з огляду на таке.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р. у справі №903/213/19 було задоволено позов Заступника керівника Маневицької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, Любешівської селищної ради до Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни про звільнення нежитлових приміщень пам`ятки архітектури національного значення; зобов`язано Фізичну особу-підприємця Токарчук Любов Сергіївну звільнити нежитлові приміщення на першому поверсі будівлі Келій монастиря піарів, яка розташована по вулиці Незалежності, 54 в смт. Любешів, а саме: № 156 площею 17 м.кв., №157 площею 17,6 м.кв. та №158 площею 36,7 м.кв. (загальна площа 71,3 м.кв.); стягнуто з Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни на користь Прокуратури Волинської області 5 763,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2019р. апеляційну скаргу ФОП Токарчук Любові Сергіївни на рішення Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р. у справі № 903/213/19 було повернуто заявнику разом з доданими до неї документами.

На виконання рішення суду від 02.07.2019р. (з врахуванням ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2019р.) у справі №903/213/19 Господарським судом Волинської області були видані накази від 10.09.2019р. №903/213/19-1 та №903/213/19-2 про зобов`язання Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни звільнити нежитлові приміщення на першому поверсі будівлі Келій монастиря піарів, яка розташована по вулиці Незалежності, 54 в смт. Любешів, а саме: № 156 площею 17 м.кв., №157 площею 17,6 м.кв. та №158 площею 36,7 м.кв. (загальна площа 71,3 м.кв.) та стягнення з Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни на користь Прокуратури Волинської області 5 763,00 грн. витрат зі сплати судового збору відповідно.

13 листопада 2019 року відділом документального забезпечення та контролю Господарського суду Волинської області була зареєстрована заява, підписана адвокатом підприємця Токарчук Л.С. Матвіївим В.М. (ордер серія АС №1002173 від 13.11.2019р.) від 13.11.2019р., про відстрочку виконання рішення Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р. до 02 липня 2020 року (на один рік з дня ухвалення рішення) в частині зобов`язання Фізичної особи-підприємця Токарчук Любові Сергіївни звільнити нежитлові приміщення на першому поверсі будівлі Келій монастиря піарів, яка розташована по вулиці Незалежності, 54 в смт. Любешів, а саме: № 156 площею 17 м.кв., №157 площею 17,6 м.кв. та №158 площею 36,7 м.кв. (загальна площа 71,3 м.кв.).

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

У відповідності до ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Положеннями частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Так, у рішенні від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено про те, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

У рішенні від 17.05.2005 "Чижов проти України" вказано, що на державі лежить зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

Отже, з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для "потерпілої сторони", 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника часу для негайного виконання рішення суду. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19.03.1997 у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява N 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 у справі "Ясюнієне проти Литви", заява N 41510/98, п. 27).

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява N 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. При відстроченні або розстроченні виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову. Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Отже, відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається судом.

При цьому, згідно з п. 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, не вимагається, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Аналіз наведеного вище свідчить про те, що відстрочка або розстрочка виконання рішення суду чи зміна способу його виконання можлива лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Визначальним фактором є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" (Заява №38773/05) від 26.07.2012р. суд наголосив, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Судом встановлено, що згідно відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вбачається, що основним видом господарської діяльності ФОП Токарчук Л.С. є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (код КВЕД: 47.11) (том 1 а.с. 88-89).

Крім того, ФОП Токарчук Л.С. у заяві про відстрочку виконання судового рішення засвідчує, що нежитлові приміщення на першому поверсі будівлі Келій монастиря піарів, яка розташована по вулиці Незалежності, 54 в смт. Любешів ФОП Токарчук Л. С. використовує для здійснення своєї господарської діяльності. Відповідно, у ньому розміщене торгівельне та інше обладнання, а також продукція, значна частина якої, за своїми властивостями, є такою, що швидко псується. Зокрема, в займаному ФОП Токарчук Л. С. приміщенні реалізовуються для населення продукти харчування, які потребують дотримання відповідних температурних умов зберігання (наприклад молочні та м`ясні вироби тощо), а також умов щодо вологості повітря (наприклад кондитерські, хлібобулочні вироби тощо). Відповідно, ФОП Токарчук Л. С. використовує в своїй підприємницькій діяльності холодильні камери, які за своїми технічними властивостями та габаритами займають значну частину приміщення.

Оскільки смт. Любешів є невеликим населеним пунктом, приміщення комерційного призначення, яке б підходило ФОП Токарчук Л.С. за площею та параметрами, станом на дату подання даної заяви винайняти не вдалося. Більше того, подібні пропозиції відсутні на ринку нерухомості в смт. Любешів, а у ФОП Токарчук Л. С. не має на праві власності нежитлового приміщення, де вона могла тимчасово або на постійній основі зберігати обладнання та товари, або ж використовувати для здійснення підприємницької діяльності. Відповідно, у випадку звільнення займаного приміщення та за умови відсутності приміщення, яке можна було б негайно орендувати та перевезти туди обладнання та товари, ФОП Токарчук Л. С буде завдано значні збитки, як у вигляді прямої дійсної шкоди так і у вигляді упущеної вигоди.

Крім того заявник повідомив, що ФОП Токарчук Л. С. належним чином утримувала приміщення, оплачувала комунальні послуги, за власні кошти здійснювала поточний ремонт Келії монастиря піарів, а також сплачувала благодійні внески для ремонту та благоустрою Келії монастиря піарів (наприклад з 01.02.2016р. по 01.02.2017р. сплачено внесків на суму 13 606,88 грн.).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи листа ФОП Токарчук Л.С., надісланого на адресу Управління Західного офісу Держаудитслужби у Волинській області від 25.04.2017р., приміщення Келій монастиря піарів площею 34,6 м.кв. використовується нею з 01.12.2003р.

Також заявник повідомив, що причиною відсутності певних документів, на підставі, яких у ФОП Токарчук Л. С. могли виникнути речові права найму, є тривале зволікання з боку Любешівської селищної ради та Волинської обласної державної адміністрації з проведенням необхідних реєстраційних процедур у Міністерстві культури України та укладенням охоронного договору. Тобто це обставини, які знаходяться поза сферою впливу ФОП Токарчук Л.С., вона не має можливості вплинути на ці об`єктивні обставини, хоча бажає укласти належний договір оренди і сама не раз зверталася з цими питаннями до органів місцевого самоврядування.

Окрім іншого, невідкладне виконання судового рішення, на переконання заявника, призведе до дискримінації за ознакою приналежності до сфери управління чи власності, оскільки щодо ФОП Токарчук Л. С. вживаються активні дії з виселення, а щодо інших суб`єктів господарювання та органів державної влади - ні. Наприклад, у нежитлових приміщеннях будівлі Келії монастиря піарів до цього часу знаходяться: Відділ освіти, молоді та спорту Любешівської райдержадміністрації, Група по організації дитячого харчування при відділі у справах захисту населення, Любешівський районний виробничий відділ ВРФ ДП "Центр державного земельного кадастру", Любешівська дитячо-юнацька спортивна школа, ТОВ "Любешівська Районна Друкарня", Приватне підприємство "Редакція "Нове Життя" тощо. Всі ці дані є у відкритих реєстрах, зокрема, але не виключно, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Суд засвідчує, що за визначенням п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

В постанові Верховного Суду від 29.05.2018р. у справі № 800/191/17 зазначено, що "згідно з практикою Європейського суду з прав людини, з метою з`ясування обставин існування дискримінації у конкретній ситуації застосовується триступеневий тест: по-перше, виявлення двох категорій осіб, які є порівнюваними та відмінними, оскільки відповідно до Конвенції, дискримінація передбачає належність людини до певної групи; по-друге, встановлення, чи дійсно члени цих двох груп оцінюються по-різному; і, по-третє, якщо так, то чи для цього є об`єктивні, обґрунтовані підстави".

Європейський суд з прав людини у справі "Пічкур проти України" визначив, що "дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

В аспекті визначеного, суд засвідчує, що оскільки, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення, та не допускати їх настання, суд дійшов висновку, що заявником не доведено, що відстрочення виконання рішення суду на рік з моменту ухвалення рішення у справі зробить реальною можливість звільнити визначені рішенням суду нежитлові приміщення.

Водночас, дослідивши матеріали заяви, прийнявши до уваги викладені ФОП Токарчук Л.С. в заяві обставини, суд приходить до висновку, що наведені заявником (відповідачем/боржником) обставини свідчать про наявність підстав відстрочення виконання рішення суду з метою уникнення негативних наслідків в господарській діяльності заявника (відповідача/боржника) для можливості подальшого реального виконання рішення Господарського суду Волинської області від 02.07.2019 р. у справі № 903/213/19 строком на вісім місяців з дня ухвалення Господарським судом рішення у справі №903/213/19-02.07.2019р. до 03.03.2020р.

За таких обставин, з огляду на наведені ФОП Токарчук Л.С. у заяві про відстрочення виконання рішення обставини, беручи до уваги інтереси сторін, ступінь вини відповідача у виникненні спору, враховуючи об`єктивні обставини, які характеризують діяльність відповідача у сфері реалізації для населення продуктів харчування, які потребують дотримання відповідних температурних умов зберігання, а також для убезпечення відповідача від негативних наслідків (зупинення діяльності, понесення збитків тощо), приймаючи до уваги вжиття підприємцем-заявником заходів та вчинення дій, спрямованих на узгодження перебування ФОП Токарчук Л.С. у нежитлових приміщеннях будівлі Келій монастиря піарів (дії щодо укладення договору оренди) нарівні з іншими орендарями (Відділом освіти, молоді та спорту Любешівської райдержадміністрації, Групою по організації дитячого харчування при відділі у справах захисту населення, Любешівським районним виробничим відділом ВРФ ДП "Центр державного земельного кадастру", Любешівською дитячо-юнацькою спортивною школою, ТОВ "Любешівська Районна Друкарня", Приватним підприємством "Редакція "Нове Життя", Любешівською райспоживспілкою, СПД Савчук С.В. , СПД Ковальчук Р.В. , СПД Посохов А.О. , СПД Бущук Ю.І. , СПД Артишук Г.Ю. ), з метою усунення можливої дискримінації підприємця по відношенню до інших осіб, враховуючи те, що на даний час боржник є неспроможним виконати рішення Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р. з незалежної від нього волі, а фактичне зупинення виконання рішення на тривалий період порушує баланс інтересів стягувача та боржника, що в свою чергу, порушує основні принципи обов`язковості виконання судового рішення, яке ухвалене іменем України і, як наслідок позбавляє кредитора на можливість захисту своїх прав, суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р. по справі №903/213/19 слід відстрочити на вісім місяців з дня ухвалення судом даного рішення до 03.03.2020р.

Керуючись ст. ст. 232-235, 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

у х в а л и в:

Виконання рішення Господарського суду Волинської області від 02.07.2019р. по справі №903/213/19 відстрочити на вісім місяців з дня його ухвалення - до 03 березня 2020р.

Відповідно до ст. 235 ГПК України ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення.

Ухвала щодо відстрочки виконання рішення, ухвали, постанови, підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. ст. 253, 256, 257 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

У той же час згідно підпункту 17.5 пункту 17 Перехідних положень ГПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвала підписана 26.11.2019р.

Суддя В. А. Войціховський

Примірник ухвали суду направити:

- Прокуратурі Волинської області (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15);

- Заступнику керівника Маневицької місцевої прокуратури (Волинська обл., смт. Маневичі, вул. С. Наливайка, 2);

- Волинській обласній державній адміністрації (м. Луцьк, Київський майдан, 9);

- Любешівській селищній раді (Волинська обл., смт. Любешів, вул. Бондаренка, 90А);

- Фізичній особі-підприємцю Токарчук Любові Сергіївні ( АДРЕСА_1 ).