ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"20" листопада 2019 р. Справа № 903/129/18

Суддя Господарського суду Волинської області Костюк С. В., розглянувши матеріали за скаргою заступника прокурора Волинської області на дії державного виконавця Луцького районного ВДВС Головного ТУЮ у Волинській області

у справі № 903/129/18

за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича

про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду,

за участю представників сторін:

від скаржника: Бородчук О. В. посвідчення № 036269 від 12.11.2015

від боржника: не прибув

від ВДВС: Будь С. Л. посвідчення серія ВН № 0107 від 25.09.2018;

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину ухвали.

В с т а н о в и в:

03.09.2019 заступник прокурора Волинської області звернувся до суду із скаргою № 05-521вих19 від 02.09.2019 на дії головного державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області в якій просить скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 59093764, вважаючи дії по її винесені неправомірними.

Ухвалою суду від 04.09.2019 відкладено вирішення питання про прийняття скарги № 05-521вих19 від 02.09.2019 до повернення справи № 903/129/18 з Верховного Суду України.

06.11.2019 на адресу Господарського суду Волинської області повернуто справу № 903/129/18.

Ухвалою суду від 11.11.2019 скаргу заступника прокурора Волинської області на дії державного виконавця Луцького районного ВДВС Головного ТУЮ у Волинській області прийнято до провадження, розгляд скарги призначено в судовому засіданні 20.11.2019 о 11 год. 30 хв.

Державний виконавець в судовому засіданні скаргу заперечує, вказуючи, що при винесені постанови про закінчення виконавчого провадження діяв у відповідності до положень ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження", наказ суду містить зобов`язуючі дії, які необхідно вчинити боржнику, а тому державний виконавець враховуючи зміст наказу суду не може самостійно вчинити дії щодо передачі земельної ділянки.

Боржник правом участі у судовому засіданні не скористався, в судове засідання не з`явився, хоча був належно повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №940.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судом в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів, а тому вважає за необхідне розгляд скарги проводити за наявними в ній матеріалами, без участі боржника.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Волинської області від 19.06.2018 року у справі № 903/129/18 позов задоволено, зобов`язано Фізичну особу - підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича повернути Городищенській сільській раді земельну ділянку водного фонду площею 10,4373 га, кадастровий номер :01:001:1315, розташовану на території Городищенської сільської ради по акту приймання-передачі у стані придатному для подальшого використання. Стягнуто Фізичної особи - підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Прокуратури Волинської області (вул. Винниченка 15, м. Луцьк, 43025, , розрахунковий рахунок стягувача 4945 в Державній казначейській службі України, МФО 0820172) 1762,00грн. витрат по судовому збору.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.02.2019 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича на рішення Господарського суду Волинської області від 19.06.2018 року у справі №903/129/18 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

20.02.2019 року, на виконання даних судових рішень, Господарським судом Волинської області видано накази № 903/129/18-1, № 903/129/18-2.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 касаційну скаргу фізичної особи - підприємця Дармовиса Сергія Анатолійовича залишено без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 5 лютого 2019 року у справі № 903/129/18 - без змін.

13.03.2019 прокуратурою області на підставі ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» скеровано на адресу Луцького районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області для примусового виконання наказ № 903/129/18-1.

14.05.2019 державним виконавцем вказаного відділу на підставі заяви прокурора та виконавчого документа відкрито виконавче провадження №59093764.

Станом на 27.08.2019 судове рішення у справі №903/129/18 про зобов`язання повернення власнику земельної ділянки залишається невиконаним, а виконавче провадження 08.07.2019 закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Предметом оскарження є постанова про закінчення виконавчого провадження від 08.07.2019. Скарга мотивована тим, що державний виконавець не вжив усіх можливих дій, які могли б забезпечити виконання рішення суду без боржника.

Зокрема скаржник зазначає, що строк договору оренди від 17.11.2005 закінчився 21.02.2016, до спірної земельної ділянки є вільний доступ, водний об`єкт, що підлягає передачі за своєю природою фізично не може утримувати в себе боржник, земельна ділянка не потребує переміщення та знаходиться на території стягувача - Городищенської сільської ради, матеріали виконавчого провадження не свідчать про те, що наказ не може бути виконано без участі боржника відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", хоча виконавчий документ (наказ) зобов`язує боржника вчинити дії щодо повернення земельної ділянки, однак не є нерозривно пов`язаним з особою боржника та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені під час виконавчого провадження обставини невиконання його боржником у добровільному порядку.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначено статтею 63 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до частин 1 - 3 якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, відповідно до положень наведеної норми повторне невиконання боржником рішення суду, яке може бути виконано без його участі, має наслідком надіслання державним виконавцем органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, а також вжиття заходів примусового виконання рішення суду. Водночас, у разі невиконання рішення суду, яке не може бути виконане без участі боржника, державний виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Після відкриття виконавчого провадження 14.05.2019 та надання боржнику 10 днів для добровільного виконання рішення суду державним виконавцем у виконавчому провадженні вчинено наступні дії: 14.05.2019 винесено постанову про стягнення виконавчого збору; 03.06.3019 направлено боржнику виклик державного виконавця; 10.06.2019 складено акт про невиконання боржником рішення суду та винесено постанову про накладення штрафу, попереджено боржника про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду; 05.07.2019 винесено повідомлення про повторне невиконання рішення суду упродовж 10 днів, попередження про кримінальну відповідальність; 08.07.2019: постанова про накладення штрафу у подвійному розмірі за повторне невиконання рішення суду, постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження; повідомлення до Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області про вчинення кримінального правопорушення, постанова про закінчення виконавчого провадження.

Як зазначено прокурором у поданій скарзі, у матеріалах виконавчого провадження №59093764 міститься заява боржника Дармовиса С. А. про неможливість виконання рішення суду. У заяві вказано, що на спірній земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомості, що перебувають у його власності, а також боржником проведено до ділянки відповідні комунікації (воду, електричну енергію, каналізацію, тощо), на що отримано дозвільні документи державних органів.

Підтвердження, наведених у заяві боржника доводів, у матеріалах виконавчого провадження відсутні, тобто відсутні будь-які документи, що підтверджують право власності підприємця Дармовиса С. А. на споруди, дозвільні документи на проведення відповідних комунікацій.

Однак, з матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що державний виконавець перевірив доводи наведені у заяві боржника (ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Скаржник вважає, що таким чином, не підтвердивши (не спростувавши) вказаних доводів боржника, державний виконавець відповідно не довів неможливості виконання рішення суду без участі боржника.

А тому, враховуючи положення ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» у головного державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будя С. Л. були відсутні підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №59093764 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» про зобов`язання ФОП Дармовиса С. А. повернути Городищенській сільській раді земельну ділянку водного фонду площею 10,4373 га, кадастровий номер :01:001:1315 по акту приймання-передачі у стані придатному для подальшого використання, оскільки вона є передчасною та винесена усупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

При вирішенні скарги судом враховано правову позицію Верховного Суду викладену у постановах від 30.08.2018 №916/4106/14, від 13.02.2018 № 923/182-13г.

В даних постановах визнано непереконливими та необґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо неможливості виконання рішення суду без вчинення саме боржником певних дій з посиланням на порядок і спосіб, визначених при задоволенні позовних вимог в повному обсязі в редакції позивача, який самостійно зазначив предмет позову саме таким чином, оскільки неможливість виконання рішення суду без участі боржника зумовлене тим, що таке виконання має бути нерозривно пов`язане з особою боржника, тобто відповідні дії, вчинити які зобов`язано за рішенням суду, можуть бути здійснені лише боржником.

Відповідно до зі ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ч. 1 ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.ст. 5, 28 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). При цьому, виконання судових рішень має забезпечувати реалізацію захисту прав і охорошованих законом інтересів сторін.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувана про примусове виконання рішення. Постанову про відкриття виконавчого провадження виконавець виносить не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа.

Статтею 18 Закону встановлено обов`язок виконавців вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Ухилення від виконання судового рішення протирічить інтересам держави і суспільства, підриває основи правосуддя і не сприяє захисту прав учасників судового процесу.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Відтак, внаслідок прийняття неправомірного рішення головним державним виконавцем Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будь С . Л. судове рішення про зобов`язання ФОП Дармовиса С. А. повернути Городищенській сільській раді земельну ділянку водного фонду площею 10,4373 га, кадастровий номер :01:001:1315 по акту приймання-передачі у стані придатному для подальшого використання залишається невиконаним, що порушує інтереси стягувача як власника на повернення свого майна, а також принципи державної політики у сфері судочинства. Адже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду і забезпечується державою.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (постанова Конституційного суду України №3-рп/2003 від 30.01.2003 року).

Згідно ч. 2 ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Велика Палата Верховного Суду у постанові №914/3587/14 від 24.04.2019 наголошує, що відповідно до частини другої статті 343 Господарського процесуального кодексу України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Керуючись ст. ст. 234, 342 - 343 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

1. Скаргу прокуратури області № 05-521 вих. 19 від 02.09.2019 задоволити.

2. Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Луцького районного ВДВС Головного ТУЮ у Волинській області Будя С. А. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 59093764 від 08.07.2019 та скасувати дану постанову.

Відповідно до ч. 2 ст.235 Господарського процесуального кодексу ухвали, постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до апеляційної інстанції протягом 10 днів з дня її проголошення (ст.256 ГПК України).

Повний текст

ухвали виготовлено

21.11.2019.

Суддя С. В. Костюк