ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Справа № 918/156/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Юрчук М.І. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Котюбіна А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Кослапов А.Є., Данко В.В.,

від відповідача: Сулковський Б.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Цвик Тетяни Анатоліївни на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 04.07.2019 року суддею Горплюком А.М. у м. Рівному (повний текст складено 15.07.2019 року) у справі № 918/156/19

за позовом Фізичної особи-підприємця Косолапова Андрія Єгоровича

до Фізичної особи-підприємця Цвик Тетяни Анатоліївни

про стягнення збитків в сумі 148 975,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Косолапов Андрій Єгорович звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до фізичної особи-підприємця Цвик Тетяни Анатоліївни про стягнення матеріальної шкоди та штрафних санкцій завданих неналежним виконанням умов договору про перевезення вантажів № 4/5 від 01.01.2018 року.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.07.2019 у справі № 918/156/19 позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Цвик Тетяни Анатоліївни на користь фізичної особи-підприємця Косолапова Андрія Єгоровича 102616,83 грн. штрафних санкцій завданих неналежним виконанням умов договору, 5000,00 грн. витрат на правову допомогу та 1592,71 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - ФОП Цвик Тетяна Анатоліївна подала апеляційну скаргу, в якій просить останнє скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

В обгрунтування скарги зазначає, судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме не визначено обсягу прав повіреної особи, оскільки договір перевезення вантажів № 4/5 від 01.01.2018 укладено фізичною особою-підприємцем Косолаповим А.Є. (експедитор) від імені та за рахунок замовника перевезення. При цьому не з`ясовано особу довірителя та чи дійсно позивач має право діяти від імені та за рахунок довірителя. Також судом не досліджено чи сплатив позивач повну вартість перевезення, яка складала 16200 дол. США, а підтверджено лише сплату авансу на суму 227853,00 грн. Звертає увагу, що суд першої інстанції дійшов висновку про укладення договору перевезення вантажу на підставі товарно-транспортної накладної (СМR). Однак за даною накладною відправником товару є ТОВ ЛВН Лімітед, отримувачем ТОО AIG Kazakhstan, а в графі 16 Перевізник зазначено RAUF LTD, а не відповідач у даній справі. Оскільки відповідач не є перевізником товару, безпідставними є твердження про порушення строків доставки товару відповідачем. Разом з цим відмічає, що судом не доведено складання заявки № 1 від 25.10.2018 на перевезення вантажу у відповідності до договору № 4/5 від 01.01.2018 року, оскільки в заявці відсутні будь-які посилання на договір та її умови суперечать останньому в частині проведення оплат за виконані перевезення. При цьому здійснені позивачем оплати не містять посилання на укладений між сторонами договір. В частині порушення норм матеріального права зазначає, що суд здійснив стягнення штрафу на користь особи, яка не є стороною договору перевезення, оскільки діє як довірена особа від імені та за рахунок замовника. Тобто не є самостійним суб`єктом правовідносин. Відповідно і цивільне право на отримання штрафних санкцій має не позивач, а його довіритель.

В судових засіданнях представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги на просить її задоволити.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів скаржника заперечує. Вказує, що рішення Господарського суду Рівненської області є законним, обгрунтованим та вмотивованим належним чином. Норми процесуального і матеріального права на думку позивача були дотримані судом. При цьому вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій підтверджуються належними доказами та обгрунтовані відповідно до чинного законодавства. З огляду на вказане просить відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судових засіданнях представники позивача підтримали викладені у відзиві заперечення.

В процесі розгляду справи позивачем подано клопотання від 04.11.2019 № 3 про долучення документів до матеріалів справи, а саме копії листа ТОО AIG Kazakhstan про підтвердження факту розвантаження транспортних засобів відповідача в Казахстані 20.12.2018 року.

За умовами ст.. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що вищевказаний лист не подавався до суду першої інстанції, а клопотання позивача не містить жодного обгрунтування щодо неможливості подання даного доказу до суду першої інстанції. Відтак, з огляду на приписи ст. 269 ГПК України, суд не приймає до розгляду подані додаткові докази.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Враховуючи дані приписи, з огляду на неможливість проведення першого судового засідання, розгляд справи здійснено судом поза межами встановленого ст. 273 ГПК України строку.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Матеріалами справи стверджується, що 01 січня 2018 року між Фізичною особою-підприємцем Косолаповим Андрієм Єгоровичем, що діє від імені та за рахунок замовника перевезення, іменований надалі Експедитор з одного боку, і Приватним підприємцем Цвик Тетяна Анатоліївна в особі директора Цвик Тетяни Анатоліївни надалі іменований Перевізник з іншого боку, спільно іменовані надалі Сторони, кожна окремо Сторона, уклали Договір перевезення вантажів №4/5 (надалі договір; арк.с. 12-14).

Відповідно до умов договору сторони визначили, що терміни в договорі застосовується в наступному їх значенні:

Замовник перевезення особа (вантажовідправник/вантажоодержувач, замовник-експедитор інш.), з якою експедитором укладено договір транспортного експедирування;

Експедитор сторона договору, що діє за дорученням від імені та за рахунок замовника перевезення;

Перевізник сторона договору, яка безпосередньо, та/або за допомогою своїх агентів, інших осіб здійснює перевезення переданого йому вантажу згідно транспортної накладної (CMR) та приймає на себе відповідальність за збереження вантажу з моменту його прийняття до перевезення.

Згідно з п. 1.1. договору відповідно до умов договору, перевізник за плату бере на себе зобов`язання виконувати перевезення вантажів у міжнародному та внутрішньому сполученню.

Відповідно до п. 1.2 договору в окремих заявках на перевезення вантажу сторони визначають:

- вид та найменування вантажу;

- плату за перевезення;

- дата та місце завантаження/розвантаження;

- строк (термін) виконання перевезення;

- інші вимоги та умови кожного конкретного перевезення та/або групи перевезень.

Експедитор передає перевізнику будь-яким способом, передбаченим договором заявку не перевезення вантажу по формі відповідно до додатку 1 до договору (далі по тексту заявка). Будь-яка інша форма, назва заявки на перевезення вантажу (заявка, замовлення, заявка-договір та інш.) навіть без посилання на цей договір, вважається погодженою сторонами виключно в рамках виконання цього договору, якщо зворотне цьому не встановлено окремими умовами самої заявки чи іншого договору між сторонами (п. 2.1. Договору).

Пунктом 2.2. договору сторони погодили, що перевізник, протягом 8 годин з моменту отримання заявки акцептує її шляхом підписання або відхиляє. Передача прийнятої в роботу заявки здійснюється в порядку і способом, передбаченим договором для документообігу між сторонами.

Підпунктами 3.1.1. та 3.1.5. пункту 3.1. договору сторони погодили, що експедитор за цим договором приймає на себе зобов`язання формувати заявки на перевезення в порядку та способом, передбаченим договором; сплачувати перевізнику з отриманих від замовника перевезення грошових коштів плату за перевезення.

Підпунктами 3.2.1., 3.2.4., 3.2.5. та 3.2.14. пункту 3.2. договору сторони погодили, що перевізник за цим договором приймає на себе зобов`язання приймати до виконання заявки експедитора згідно з цим договором; перевозити вантаж у відповідності до умов договору та інформувати експедитора про фактичне місцезнаходження автотранспортних засобів, фактичну дату та час відправлення автотранспортних засобів з пункту відправлення і прибуття в пункт призначення; негайно інформувати експедитора про усі зміни, та діяти відповідно до інструкцій і розпоряджень експедитора; перевізник зобов`язаний дотримуватися термінів доставки, зазначених в заявці. Якщо термін не зазначений, він обчислюється за термінами аналогічних перевезень, встановленими нормами, перевізник повинен бути завжди на зв`язку, за не вихід на зв`язок штраф 100 дол. США, за кожну добу.

Відповідно до п. 4.2. договору розмір плати за послуги перевізника узгоджуються сторонами у заявці. Оплата послуг перевізника здійснюється протягом 14 банківських днів на підставі отриманих від перевізника оригіналу транспортної накладної з усіма, передбаченими законом відмітками про одержання вантажу вантажоодержувачем без претензій та зауважень; підписаного акту виконаних робіт і оригіналу рахунку-фактури (вищевказані документи мають бути завірені мокрою печаткою підприємства та підписом відповідальної особи); експедитор здійснює оплату фактично наданих транспортних послуг в національній валюті України на розрахунковий рахунок перевізника (Виконавця) з коштів, що надходять від замовника за вирахуванням своєї комісійної винагороди, яка залишається на рахунку експедитора.

Пунктом 5.4. договору сторони погодили, що у разі запізнення транспортного засобу під завантаження, розвантаження, місця митного оформлення (всі дати та час вказуються в заявці) більше ніж на 4 години перевізник виплачує експедитору штраф за кожну добу запізнення у розмірі:

- при перевезенні по території України 1 000 грн.;

- при міжнародних перевезеннях 100 євро за курсом НБУ, встановленим на дату запланованої подачі ТЗ під завантаження.

У разі неналежного виконання перевізником пп.. 3.2.4. та 3.2.5., та надання ним неправдивої інформації експедитору щодо процесу перевезення, перевізник сплачує експедитору штраф в розмірі 200 євро за курсом Національного банку України, встановленим на дату запланованої подачі ТЗ під завантаження (п. 5.5. Договору).

Згідно з п. 5.11. договору перевізник охороняє комерційні інтереси експедитора шляхом суворої нейтральності щодо замовників експедитора. За прямий вихід на замовника, при наявності підтверджуючих документів від замовника, перевізник обкладається штрафом у розмірі 10 000 грн.

Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2018 року (п. 8.1. Договору).

25.10.2018 Фізичною особою-підприємцем Цвик Тетяною Анатоліївною, як перевізником, погоджено заявку на перевезення вантажу № 01, якою обумовлено маршрут Україна (Немирів) Чорне море Грузія Азербайджан Каспійське море Казахстан (Актобе), найменування та вагу вантажу, марку і номер автомобілів, вантажовідправника ТОВ "ЛВН Лімітед", місце завантаження Україна, 22800, Вінницька обл., м. Немирів, вул. Українська, 14, дату завантаження 29.10.2018, місце розвантаження Казахстан, 030000, Актобе, 41-роз`їзд, д.352, 4 склад, строк доставки 15-20 днів, вартість послуг перевезення 16 200 доларів США по курсу на день продажу валюти, умови оплати безготівковий розрахунок, передоплата 50% після завантаження, решта після отримання сканкопії CMR, акта виконаних робіт. Заявка підписана Фізичною особою-підприємцем Цвик Тетяною Анатоліївною та скріплено відтиском печатки останньої (арк.с. 15).

02.11.2018 Фізичною особою-підприємцем Цвик Тетяною Анатоліївною виставлено Фізичній особі-підприємцю Косолапову Андрію Єгоровичу рахунок-фактуру №14 на оплату міжнародних автопослуг по перевезенню вантажу за маршрутом Україна-Грузія-Казахстан на суму 250 000 грн. 00 коп. (арк.с. 84).

Рахунок-фактура №14 на оплату міжнародних автопослуг по перевезенню вантажу за маршрутом Україна-Грузія-Казахстан оплачений позивачем 02.11.2018 на суму 227 853 грн. 00 коп., що підтверджується копіями платіжних доручень №1098 від 02.11.2018 та №1100 від 02.11.2018 (арк.с. 17-18).

В підтвердження виконання заявки від 25.10.2018 до матеріалів справи додано копію міжнародної автомобільної товарно-транспортної накладної (CMR), складеної 29.10.2018 в м. Немирів (арк.с. 19).

Як стверджує позивач, вантаж було доставлено до місця розвантаження 20.12.2018, що є порушенням умов п. 5.4. договору та заявки на перевезення, а саме, машини прибули в пункт призначення із запізненням в 35 календарних днів, що є грубим порушенням умов договору. Крім того, позивач вказує, що відповідач та його водії не виходили на зв`язок та не надавали інформації про стан та місцезнаходження автомобілів та вантажу протягом 5 календарних днів, у зв`язку з чим позивач поніс витрати на розшук транспортних засобів. Крім того, позивач зазначає, що відповідач своїми діями порушив п. 5.11. договору, яким сторонами погоджена заборона на розголошення комерційної таємниці та заборона прямого виходу перевізника на замовника.

У зв`язку з неналежним виконанням Фізичною особою-підприємцем Цвик Тетяною Анатоліївною своїх зобов`язань за Договором перевезення вантажів №4/5 від 01.01.2018 позивач звернувся з даним позовом в якому просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Цвик Тетяни Анатоліївни 143 975 грн. 00 коп., з яких 113 400 грн. 00 коп. штраф за запізнення транспортних засобів під розвантаження, 14 095 грн. 00 коп. штраф за не вихід на зв`язок, 6 480 грн. 00 коп. штраф за надання експедитору неправдивої інформації щодо перевезення вантажу, 10 000 грн. 00 коп. штраф за прямий вихід на замовника.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення 102616,83 грн. штрафу за запізнення транспортних засобів під розвантаження. При цьому судом було встановлено, що вантаж було завантажено в обумовлений сторонами в заявці строк, а саме 29.10.2018, однак доставлений вантаж лише 20.12.2018, що підтверджується міжнародною транспортною накладною CMR. Відтак погоджений сторонами в заявці 20 денний строк на доставку вантажу закінчився 18.11.2018, а право на нарахування штрафних санкцій у позивача виникло з 19.11.2018. Таким чином затримка в доставці вантажу з 19.11.2018 по 20.12.2018 склала 32 доби. За розрахунком суду штрафна санкція в даному випадку становить 102616,83 грн. Нараховані позивачем штрафні санкції за інші порушення договору суд визнав не обгрунтованими та не підтвердженими належними доказами, а тому в їх задоволенні відмовив.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з врахуванням наступного.

Місцевим судом вірно зазначено, що правовідносини, пов`язані з перевезення вантажу у міжнародному сполученні, а також із відповідальністю за неналежне виконання умов договору, регулюються Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, Законом України "Про автомобільний транспорт", ГК України та ЦК України.

Статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону є міжнародні перевезення вантажів.

До будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін, застосовується Конвенція про договір міжнародного перевезення вантажів, яка підписана в м. Женеві 19.05.1956 року.

За приписами ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" (далі - Конвенція) закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, яка набрала чинності для України 17.05.2007 року.

У ст. 4 Конвенції встановлено, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

У силу вимог ч. 1 ст. 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Частинами 1, 2 ст. 307 ГК України унормовано, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Аналогічні вимоги встановлені ч. ч. 1-3 ст. 909 ЦК України.

За ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

З аналізу вищевказаних норм законодавства вбачається, що підтвердженням укладення та виконання сторонами договору перевезення є товарно-транспортна накладна, а в даному випадку міжнародна автомобільна накладна CMR, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Як вбачається з наданої позивачем копії накладної CMR, відправником товару є - ТОВ "ЛВН Лімітед", отримувачем - ТОО AIG Kazakhstan, а перевізником - RAUF LTD.

З огляду на вказане, відповідач - ФОП Цвик Тетяна Анатоліївна як перевізник не відображена в товарно-транспортній накладній CMR, що в свою чергу не підтверджує прийняття та виконання останньою заявки на перевезення вантажу № 01 від 25.10.2018 та договору № 4/5 від 01.01.2018.

Позивачем не надано доказів того, що визначені в заявці автомобілі ДАФ GG291OA п/п GG264S та Івеко LL206QQ п/п BB017O належать на праві власності ФОП Цвик Т.А., були орендовані останньою або використовувались нею на інших законних підставах. За відсутності таких доказів суд позбавлений можливості встановити факт дійсного прийняття та виконання відповідачем обов`язку перевізника за наданою заявкою.

Відповідно правовий статус відповідача, як перевізника, у вказаному позивачем міжнародному перевезенні вантажу не підтверджено.

Разом з цим судом відмічається, що позивач - ФОП Косолапов А.Є. згідно договору № 4/5 від 01.01.2018, а також відповідно до заявки на перевезення вантажу № 01 від 25.10.2018 виступає в якості Експедитора, що діє від імені та за рахунок замовника.

Відповідно до ст. 316 ГК України, гл. 65 ЦК України, експедитор набуває прав та обов`язків у відповідності до укладеного в письмовій формі договору транспортного експедирування. Даним договором в свою чергу визначається обсяг послуг експедитора з виконання доручення щодо перевезення вантажу (визначення виду транспорту, маршруту перевезення тощо), а також право на укладення від свого імені або від імені клієнта договори, пов`язані з виконанням перевезення.

Колегією суддів констатується, що матеріали справи не містять доказів укладення договору транспортного експедирування в письмовій формі між вантажовідправником ТОВ "ЛВН Лімітед" (замовником, клієнтом) та ФОП Косолаповим А.Є. (експедитором), відповідно до якого останньому надавались повноваження здійснити організацію перевезення вантажу, визначеного в заявці № 01 від 25.10.2018 в міжнародному сполученні.

Таким чином, проаналізувавши подані позивачем докази в підтвердження позовних вимог, суд зазначає, що позивачем не доведено існування правового зв`язку між ним та вантажовідправником, а також між відповідачем та перевізником згідно CMR - RAUF LTD, що в свою чергу не підтверджує статус позивача як експедитора та статус відповідача як перевізника в міжнародному перевезенні вантажу згідно товарно-транспортної накладної CMR від 29.10.2018.

Оскільки наявні у справі докази - договір перевезення вантажів № 4/5 від 01.01.2018, заявка № 01 від 25.10.2018, рахунок-фактура № 14 від 02.11.2018 та платіжні доручення №№ 1098, 1100 від 02.11.2018 складені лише між ФОП Косолаповим А.Є. та ФОП Цвик Т.А., участь яких в організації та виконанні перевезення за маршрутом Україна (Немирів) - Чорне море - Грузія - Азейбаржан - Каспійське море - Казахстан (Актобе) належними та допустимими доказами не підтверджена, вимоги позивача за даним позовом є необгрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як визначає ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та дійшов помилкових висновків про виникнення між сторонами правовідносин, пов`язаних з перевезенням вантажу у міжнародному сполученні та, як наслідок, часткового задоволення позову. Відтак, апеляційна скарга відповідача є обгрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції від 04.07.2019 у справі № 918/156/19 скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

За умовами ст. 282 ГПК України суд апеляційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстангції, - у випадку скасування судового рішення.

У відповідності до ч. 4 ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції покладаються на позивача з огляду на відмову в позові.

В частині витрат на правову допомогу судом враховується, що як вбачається з матеріалів справи, відповідача у цьому судовому провадженні представляв адвокат Сулковський Богдан Павлович, що підтверджено договором про надання правової допомоги від 07.05.2019 (додатком до договору № 1 від 07.05.2019), ордером серія РН-837 від 07.05.2019, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю. Згідно Акту виконаних робіт (наданих послуг) від 17.05.2019 адвокатом надано юридичні послуги відповідачу на суму 10 000,00 грн., які прийняті та оплачені останнім згідно квитанції № 83 від 17.05.2019.

В силу частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відтак до судових витрат. Порядок відшкодування витрат на правничу допомогу врегульовано статтею 126 Господарського процесуального кодексу України. Так, частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як встановлено судом, адвокат Сулковський Б.П. здійснював опрацювання матеріалів, законодавчої бази, підготовку процесуальних документів, представництво інтересів відповідача в судових засіданнях в першій та апеляційній інстанціях.

Відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За таких обставин суд дійшов висновку про співмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, відсутність заперечень позивача, а тому відсутність законних підстави для застосування частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України та зменшення розміру таких витрат. Тому витрати відповідача на професійну правову допомогу з огляду на відмову в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Цвик Тетяни Анатоліївни задоволити.

Рішення господарського суду Рівненської області від 04 липня 2019 року у справі №918/156/19 скасувати. Прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Косолапова Андрія Єгоровича на користь Фізичної особи-підприємця Цвик Тетяни Анатоліївни - 3351 грн. 96 коп. витрат по сплаті судового збору, 10000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Господарському суду Рівненської області на виконання постанови суду видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу №918/156/19 повернути господарському суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "28" листопада 2019 р.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Савченко Г.І.