СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2019 р. Справа № 905/631/19

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бородіна Л.І., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.,

за участю секретаря судового засідання Черкас В.М.,

представники сторін в судове засідання не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь, Дніпропетровська область,

на рішення Господарського суду Донецької області від 23.09.2019 (суддя Матюхін В.І.), ухвалене в приміщенні Господарського суду Донецької області в м.Харкові об 11:00год., повний текст якого складений 02.10.2019,

у справі №905/631/19

за позовом: Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів», м.Нікополь, Дніпропетровська область

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод», м.Авдіївка, Донецька область,

про стягнення вартості нестачі 2174,59грн,

ВСТАНОВИЛА:

02.04.2019 Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» звернулось до Господарського суду Донецької області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» про стягнення вартості відповідальної нестачі, яка виникла у зв`язку із невірним зазначенням вантажовідправником (відповідачем) маси вантажу у залізничній накладній №51501583, у розмірі 2174,59 (а.с. 3-39).

Рішенням Господарського суду Донецької області від 23.09.2019 у задоволенні позовних вимог АТ Нікопольський завод феросплавів до ПрАТ Авдіївський коксохімічний завод про стягнення 2174,59грн вартості нестачі, яка виникла у зв`язку із невірним зазначенням вантажовідправником (відповідачем) маси вантажу у залізничній накладній №51501583, відмовлено (а.с. 149-153).

Рішення суду із посиланням на ст.ст.306, 307 ГК України, ст. ст. 11, 526, 528, 908, 909, 920, 924, 1166 ЦК України, ст. ст. 12, 23, 26 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. ст. 2, 6, 11, 24, 37, 110, 111, 113, 122, 129, 130, 134, 136 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457, мотивоване тим, що: по-перше, нестача виникла з незалежних від перевізника причин, і, як наслідок, відсутні підстави покладення відповідальності за виявлену нестачу на перевізника залізницю як таку, що забезпечила збереження вантажу під час перевезення; по-друге, за відсутності ознак втрати (розкрадання) вантажу під час перевезення, коли завантаження вантажу у вагон здійснено вантажовідправником, що сам визначив його масу, причиною прибуття вагону за призначенням з недостачею є недовантаження вантажу вантажовідправником під час його завантаження у вагон і, як наслідок, нестача виникла не з договору перевезення, а мало місце неналежне виконання договору постачання (недопоставка). Крім того, суд зазначив, що згідно платіжного доручення від 09.10.2018 №227934 позивачем сплачено кошти на користь ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь», у той час як відповідачем у справі є ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод», а отже позивачем не доведено підстав виникнення відповідальності у третьої особи, яка є відправником вантажу. Відповідач невірно зазначив масу вантажу у перевізному документі, однак він не є стороною договору поставки (купівлі-продажу), а тому не є зобов`язаною стороною. Також, суд зазначив про безпідставне посилання позивача на статтю 1166 ЦК України, оскільки цією нормою врегульовано недоговірні зобов`язання, у той час як постачання позивачеві продукції здійснено на підставі договору поставки від 15.12.2017 №012/18-03/1800447.

Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» із рішенням місцевого господарського суду не погодилось та 18.10.2019 звернулось до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 23.09.2019 у справі №905/631/19 повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ «Нікопольський завод феросплавів» у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що комерційним актом від 04.09.2018 №466001/266 встановлена нестача вантажу в кількості 1500,00кг, яка, на думку скаржника, має місце внаслідок невірного зазначення відповідачем маси вантажу у залізничній накладній. Такі дії ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» спричинили виникнення збитків у позивача з огляду на повну оплату вартості коксу на користь власника товару та неотримання товару у повному обсязі з вини відповідача. Скаржник вказує на те, що позивач не є стороною договору перевезення, однак цей договір укладений на користь позивача, а тому по відношенню до позивача виконання зобов`язань за договором перевезення має деліктну правову природу.

19.11.2019 позивачем подано клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі його представника у зв`язку зі зайнятістю в іншому судовому засіданні у Господарському суді міста Києва.

Вказане клопотання підлягає до задоволення судом апеляційної інстанції як таке, що не суперечить вимогам Господарського процесуального кодексу України.

Сторони належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень ( а.с.186,187), проте, не скористалися своїм правом на участь в судовому засіданні.

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, а також те, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 29.10.2019 участь представників сторін не визначена обов`язковою, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами без участі представників сторін спору.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

30.08.2018 за залізничною накладною №51501583 зі станції Авдіївка ПрАТ «АКХЗ» відправлено АТ Нікопольський завод феросплавів на станцію призначення Нікополь вантаж: «коксик всякий, насипом, 0-25 (вологий)»; маса вантажу становить 319400кг (п.24 залізничної накладної); спосіб визначення маси на електронних вагах, заводський номер ВВ 100-Е-091 відправником (п. 26 залізничної накладної); платник ТОВ «Лемтранс» (п.13 залізничної накладної) (а.с.14).

04.09.2018 на станції призначення за заявою одержувача вантажу згідно із статтею 52 Статуту залізниць України проведено перевірку маси вантажу, за результатами якої складений комерційний акт №466001/266, в якому зазначено, що при зважуванні на 100т тензометричних вагах одержувача, перевірених органами Держстандарту 2007-2018р, виявлено меншу масу вантажу на 1500кг коксику усякого (а.с.13).

02.04.2019 Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» звернулось до Господарського суду Донецької області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Авдіївський коксохімічний завод» про стягнення вартості відповідальної нестачі, яка виникла у зв`язку із невірним зазначенням вантажовідправником (відповідачем) маси вантажу у залізничній накладній №51501583, у розмірі 2174,59грн (а.с. 3-39). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору перевезення, а саме залізничної накладної від 30.08.2018 №51501583 від вантажовідправника ПрАТ «АКХЗ» на адресу позивача 03.09.2018 надійшов коксик усякий у вагоні №56917214, та комерційним актом від 04.09.2018 №466001/266 встановлено вагова недостача продукції в кількості 1500кг, у зв`язку з чим, посилаючись на статті 20, 307 ГК України, статті 526, 920, 1166 ЦК України, статті 2,3,6,37, 110,111, 129 Статуту залізниць України просить стягнути з відповідача різницю, зафіксовану у комерційному акті, оскільки вона сплачена у повному обсязі платіжним дорученням від 09.10.2018 №227934. Позивач зазначає, що розрахунок відповідальної недостачі здійснено з урахуванням вимог п.27 Правил видачі вантажів, враховано 2% норми недостачі (сума природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто), яка помножена на вартість мантажу за 1 т, а саме: 6495,18грн без ПДВ, відповідно до рахунку №91474926 від 30.08.2018, який сплачений за платіжним дорученням від 09.10.2018 №227934.

Згідно з платіжним дорученням від 09.10.2018, доданим до позовної заяви, Акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» сплатило ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» 2289414,70грн на підставі договору від 15.12.2017 №012/18-03/1800447, що вбачається з призначення платежу, визначеного у цьому платіжному дорученні (а.с.15).

23.09.2019 місцевим господарським судом прийнято оскаржуване рішення з підстав, зазначених вище (а.с.149-153).

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Предметом спору за у даній справі є стягнення коштів з вантажовідправника ПрАТ «Авдіївський коксохімічний завод» за оплачений позивачем на користь ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» товар, але не отриманий у зв`язку з виявленням залізницею нестачі вантажу.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтею 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі. Залежно від виду транспорту, яким передбачається систематичне перевезення вантажів, укладаються такі довгострокові договори: довгостроковий - на залізничному і морському транспорті, навігаційний - на річковому транспорті (внутрішньому флоті), спеціальний - на повітряному транспорті, річний - на автомобільному транспорті. Порядок укладення довгострокових договорів встановлюється відповідними транспортними кодексами, транспортними статутами або правилами перевезень.

Відповідно до статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно із статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про залізничний транспорт" законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Законів України "Про транспорт", "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", цього Закону, Статуту залізниць України, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та інших актів законодавства України.

За приписами статті 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 N457, Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом, регламентує порядок укладення договорів, організацію та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Статтею 6 Статуту залізниці визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

У пункті 1.2 Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 N644 (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 08.06.2011 N138) та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за N863/5084, зазначено, що накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

З матеріалів справи вбачається, що 30.08.2018 складена залізнична накладна №51501583, за якою відправником визначено ПрАТ «АКХЗ», перевізником АТ «Українська залізниця», третьою особою (вантажоодержувачем) АТ «Нікопольський завод феросплавів». Таким чином, АТ «Нікопольський завод феросплавів» не є стороною договору на перевезення вантажу, який оформлений у вигляді залізничної накладної від 30.08.2018 №51501583, а отже між позивачем та відповідачем не виникло договірних зобов`язань щодо перевезення вантажу - коксику всякого, який визначений у цій накладній, а, відповідно, і зобов`язань які виникли з цього договору перевезення, у тому числі щодо кількості поставленого товару.

Позивач стверджує, що при розрахунку вартості недостачі враховано 2% (природної втрати) і кількість недостачі помножена на вартість вантажу за 1 тону, а саме: 6495,18грн, яка визначена в рахунку №91474926 від 30.08.2018, який був сплачений платіжним дорученням від 09.10.2018.

При цьому позивач не надає рахунку від 30.08.2018 №9147926, в якому, як він зазначає, визначена ціна вантажу (коксику всякого) за одну тону.

З платіжного доручення від 09.10.2018 №227934 вбачається, що позивачем, АТ «Нікопольський завод феросплавів» сплачено ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» 2289414,70грн. В графі «призначенні платежу» зазначено: «кокс сч.91474941, 91486947, 91474926,91486946k від 09/10/18 дог. 012/18-03/1800447 от 15/12/17 в т.ч. ПДВ 20% 381569.12грн..».

Таким чином, з вказаного платіжного доручення вбачається, що платіж здійснений позивачем на користь ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» на виконання умов договору від 15.12.2017 №012/18-03/1800447, за яким, відповідно, і виникли права та обов`язки між АТ «Нікопольський завод феросплавів» та ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь».

Однак, матеріали справи не містять договору, визначеного у платіжному дорученні від 09.10.2018 №227934, що позбавляє суд можливості дослідити його умови та встановити права та обов`язки сторін щодо поставки товару та визначити вартість такого товару.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на положення статей Цивільного та Господарського кодексів, які регулюють договірні зобов`язання, однак не надає доказів виникнення між сторонами спору таких зобов`язань.

Крім того, позивач обґрунтовує свої вимоги статтею 1166 ЦК України, якою встановлено майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при зверненні з позовом про відшкодування шкоди позивач зобов`язаний обґрунтувати, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити у діях винної особи наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Позивачем як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі не зазначено, у чому полягає протиправна поведінка відповідача, які саме неправомірні дії відповідача завдали шкоди позивачеві, також не доведено розміру завданої шкоди та причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що неправильне зазначення в залізничній накладній маси вантажу породжує правові наслідки, визначені чинним законодавством, зокрема, Статутом залізниць України, у вигляді штрафу саме для відправника вантажу, які виникли з договору перевезення, при цьому не завдає шкоди отримувачу такого вантажу.

При цьому, позивачем не обґрунтовано яким чином неправильне зазначення маси вантажу завдало йому шкоду та не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження її розміру та завдання.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (76 ГПК України).

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (ст.91 ГПК України).

Згідно із статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

За таких обставин, враховуючи межі перегляду рішення місцевого господарського, визначені частиною 1 статті 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд Донецької області забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення в апеляційному порядку та відхиляються судовою колегією апеляційної інстанції за необґрунтованістю, у зв`язку з чим апеляційна скарга Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» не підлягає до задоволення, рішення Господарського суду Донецької області від 23.09.2019 у справі №905/631/19 з урахуванням меж його перегляду, визначених частиною 1 статті 269 ГПК України, слід залишити без змін.

Відповідно статті 129 ГПК України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст.ст. 276, 281- 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Донецької області від 23.09.2019 у справі №905/631/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Повний текст постанови складений 26.11.2019.

Головуючий суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.В. Плахов