ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року Справа № 925/342/19

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді - Васяновича А.В.,

секретар судового засідання - Козоріз О.І.,

за участі представників сторін:

від Звенигородської місцевої прокуратури - Олійник І.А. - прокурор відділу прокуратури Черкаської області,

від позивача - представник не з`явився,

від відповідача - Кравчук С.І. - особисто,

Міщенко С.В. - адвокат,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури,

м. Звенигородка, Черкаської області в інтересах держави в особі

Звенигородської міської ради, м. Звенигородка, Черкаська

область

до фізичної особи - підприємця Кравчука Сергія Ігоровича,

м. Звенигородка, Черкаської області

про стягнення 147 589 грн. 72 коп.,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області звернувся з позовом заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Звенигородської міської ради до фізичної особи - підприємця Кравчука Сергія Ігоровича про стягнення з відповідача 147 589 грн. 72 коп.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 03 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16 травня 2019 року.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 16 травня 2019 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання на 18 червня 2019 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 18 червня 2019 року судом було оголошено перерву до 14 год. 00 хв. 26 червня 2019 року.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 26 червня 2019 року провадження у справі №925/342/19 зупинено до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №587/430/16-ц.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 14 серпня 2019 року провадження у справі №925/342/19 поновлено. Підготовче засідання суду призначено на 10 вересня 2019 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 10 вересня 2019 року суд оголосив перерву до 09 год. 30 хв. 08 жовтня 2019 року.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 08 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи по суті призначено на 12 год. 00 хв. 21 листопада 2019 року.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Позивач в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника Звенигородської міської ради.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача не отриманого позивачем доходу у вигляді орендної плати у розмірі 147 589 грн. 72 коп. у зв`язку з безоплатним користуванням відповідачем земельною ділянкою за період з 01 квітня 2016 року по 28 лютого 2019 року, в обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на приписи ст. ст. 1212, 1214 ЦК України, та зазначав, що земельна ділянка площею 0,9398 га по АДРЕСА_2 використовується відповідачем з порушенням вимог земельного законодавства. Документи, що посвідчують право власності або право користування земельної ділянки за період 2016-2019 років у відповідача відсутні.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та зазначали, що в даному випадку прокурор виступив як альтернативний суб`єкт звернення до суду замість Звенигородської міської ради, яка в змозі захистити свої інтереси самостійно і бажає здійснити такий захист.

При цьому сам лише факт відсутності звернення Звенигородської міської ради із позовом до суду, не може свідчити про свідоме зволікання уповноваженого органу щодо захисту своїх прав та інтересів.

Оскільки прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах Звенигородської міської ради, не обґрунтував наявності підстав для здійснення такого представництва інтересів держави в суді, то позовна заява має бути залишена без розгляду.

Крім того відповідач зауважував, що виходячи зі змісту статті 120 ЗК України, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Водночас виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Також відповідач вказував, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у нього виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловими будівлями, оскільки крім відповідача за адресою проспект Шевченка, 127-А, м. Звенигородка, Черкаської області власниками нерухомого майна та землекористувачами також були і залишаються ще й інші особи, які володіють іншими об`єктами нерухомості за вказаною адресою, а саме: Звенигородська міська рада та Звенигородський РЕМ ПАТ "Черкасиобленерго".

Доказів, які б спростовували факти та підтверджували, що саме

відповідач користується всіма 0,9398 га спірної земельної ділянки прокурор не надав, а його посилання на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №157067627 від 21 лютого 2019 року є безпідставним, оскільки у даному витязі є інформація виключно про зареєстровані за відповідачем права на об`єкти нерухомого майна - нежитлові будівлі загальною площею 338,5 кв.м.

Відповідач стверджував, що територія колишньої насосної станції по даний час не розмежована по тій причині, що Звенигородська міська рада не здійснювала будь-яких дій для цього. Також у Державному земельному кадастрі відсутні дані про присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру, яку відповідач займає під своїми спорудами, а також яка зайнята під нерухомістю інших співвласників.

09 квітня 2019 року відповідачем було направлено письмовий запит до начальника міжрайонного управління Держгеокадастру у Звенигородському районі та м. Ватутіному.

У відповіді, за номером 31-23-0.171-308/19 йдеться, що в архіві Міськрайонного управління відсутня документація із землеустрою щодо відведення у власність чи користування земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, також у них відсутні відомості про земельну ділянку комунальної власності, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 і вони не внесені до Державного земельного кадастру.

За таких обставин, об`єкт за який належить сплачувати орендну

плату на стягнення якої претендує позивач, є не визначеним ні по межам, ні по площі, а отже, й підстав вимагати сплати не отриманої орендної плати у прокурора не має.

При зверненні до суду прокурором не було доведено належними і допустимими доказами розміру орендної плати, яку ніби-то недоотримала Звенигородська міська рада, адже надані ним докази на доведення цієї обставини не є належними по тій причині, що зокрема витяги технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виконаних ГУ Держгеокадасту у Черкаській області 19 лютого 2019 року, станом на 01 січня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 січня 2018 року та 01 січня 2019 року виготовлені з порушенням Закону України "Про оцінку земель" та Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів.

Однак в порушення вимог ст. ст. 13, 15 Закону України "Про оцінку земель" ні рішення Звенигородської міської ради, ні договору про проведення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки прокурор не надав.

Як вбачається з наданих прокурором даних витягів технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, жодна техдокументація на підставі якої було надано відповідний витяг, при цьому не була затверджена Звенигородською міською радою.

Отже, ця нормативна грошова оцінка не може бути застосована для нарахування орендної плати за землю, а інших належних доказів на підтвердження визначення розміру орендної плати прокурор не надав.

Надані витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виконаних ГУ Держгеокадасту у Черкаській області 19 лютого 2019 року були виконані з порушенням "Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів", оскільки не містять однієї з головних складових - даних про кадастровий номер земельної ділянки щодо якої виконана нормативна грошова оцінка.

Враховуючи і цю обставину, дані у зазначених витягах з техдокументації не можуть бути визнані такими, що засвідчують нормативну грошову оцінку саме земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, на якій розташовані належні відповідачу споруди, оскільки земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав, а також може бути визначена її нормативна грошова оцінка винятково з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч.ч. 9,10 ст. 791 ЗК України).

Також відповідач зазначав, що до спірних правовідносин положення ст. ст. 1212-1214 ЦК України не застосовуються, а застосуванню підлягають положення закону щодо відшкодування збитків.

В зв`язку з чим відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив прокурор вказував, що у контексті спірних правовідносин, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а і в захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та спосіб, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Таким чином, Звенигородська міська рада є отримувачем коштів - орендної плати, тобто саме тим органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому прокурор обґрунтовано звертається з позовом до суду саме в інтересах держави в особі міської ради, оскільки порушені безпосередньо інтереси територіальної громади міста Звенигородки.

Не здійснення Звенигородською міською радою захисту порушених інтересів, підтверджується листом Звенигородської міської ради №02-18/327 від 14 березня 2019 року, зі змісту якого вбачається, що захист майнових прав територіальної громади через звернення з позовом до суду не здійснювався до цього часу у зв`язку з відсутністю в міському бюджеті коштів для сплати судового збору.

Таким чином, Звенигородською місцевою прокуратурою встановлено причини та достатні підстави для представництва в суді інтересів держави, оскільки орган місцевого самоврядування - Звенигородська міська рада впродовж тривалого часу безпідставно не забезпечує належним чином стягнення з відповідача належних міській раді грошових коштів.

Доводи відповідача, що викладені у відзиві в частині невідповідності і заявленому розміру земельної ділянки, яка безпідставно набута відповідачем, автоматично з моменту реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна розміщених на ній, фактичному розміру земельної ділянки, який ним використовується, не заслуговує на увагу.

Так, в якості додатків, прокурором надано копії матеріалів з інвентарної справи на об`єкти нерухомого майна розміщеного на земельній ділянці по АДРЕСА_2 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18203649 від 23 березня 2008 року власником нежитлових будівель розміщених на земельній ділянці по АДРЕСА_2 являється виключно ОСОБА_1 .

Також в експлікації до схематичного плану зазначеної земельної ділянки вказано, що площа під будинком та допоміжними спорудами становить 327 кв.м., а загальна площа земельної ділянки становить 9 398 кв.м.

В подальшому, право власності на вищевказані об`єкти нерухомості виникли у Кравчука Сергія Івановича , що підтверджується інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №157067627 від 21 лютого 2019 року.

Дане право власності виникло на підставі свідоцтва, серія та номер: 1368, яке видане 27 квітня 2015 року приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу.

Доводи відповідача про те, що ним використовується лише земельна ділянка, яка розміщена під будинком та допоміжними спорудами та становить 338 кв.м. є хибними, виходячи з того, що площа, яка фактично ним використовуються включає площу землі необхідної для обслуговування вказаних об`єктів нерухомості та становить 0,9398 та.

Норми ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.

Прокурор не погоджується з твердженням відповідача щодо застосування до спірних правовідносин положення закону про відшкодування збитків, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними, з огляду на що доводи відповідача в цій частині є помилковим.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач не погоджується з твердженнями прокурора викладеними у його відповіді з підстав зазначених у запереченні.

В судовому засіданні, яке відбулося 21 листопада 2019 року згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/342/19.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача та відповідача, дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи Звенигородським районним судом Черкаської області під час розгляду цивільної справи №2/126/2008 було встановлено, що 02 жовтня 2006 року рішенням конкурсної комісії Звенигородської міської ради Кравчук О.А., Бутченко Н.І., Притульського В.В. було визнано переможцями у конкурсі на виділення земельних ділянок за АДРЕСА_4. На підставі рішення та їх заяв міськвиконкомом було надано дозвіл на будівництво гаражів. Будівництво розпочалося, однак сесія міської ради 30 травня 2007 року рішенням №15-8 визнала недійсним протокол засідання конкурсної комісії і відмінила рішення міськвиконкому №499 від 15 листопада 2006 року "Про надання дозволу на будівництво гаражів".

Скасування відповідного рішення стало підставою для звернення переможців конкурсу з цивільним позовом до Звенигородського районного суду Черкаської області про відшкодування збитків завданих неправомірними діями Звенигородською міською радою.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 05 березня 2008 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та Звенигородською міською радою, згідно якої Звенигородська міська рада передає ОСОБА_1 , визнаючи за нею право власності на приміщення насосної станції №3, допоміжні приміщення, прохідну, допоміжну будівлю, огорожу та ворота про АДРЕСА_2

Тобто, суд дійшов висновку, що об`єкти насосної станції №3, що розташовані по АДРЕСА_2 раніше належали Звенигородській міській раді, яка 05 березня 2008 року розпорядилася частиною цих об`єктів та передала їх ОСОБА_1 за мировою угодою.

На підставі вищевказаної ухвали суду за ОСОБА_1 23 березня 2008 року було зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18203649 від 23 березня 2008 року.

В подальшому, після розірвання шлюбу та в ході поділу спільного майна подружжя, 27 квітня 2015 року власником нежитлових будівель, загальною площею 373,6 кв. м., а саме: приміщення насосної станції №3 (водонапірна станція) загальною площею 338,5 кв.м., допоміжного приміщення - прохідної (загальною площею 13,2 кв.м.), допоміжної будівлі (загальною площею 21,9 кв.м.), огорожі і воріт, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 став Кравчук Сергій Ігорович , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Частинами 1,2 ст. 93 ЗК України (в редакції чинній на момент набуття відповідачем у власність нерухомого майна) встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

З положень ч.1 ст.124 ЗК України вбачається, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

При цьому, відповідно до вимог ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином, за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Отже, з моменту набуття права власності на нерухоме майно, відповідач повинен був оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яка знаходяться під належними йому будівлями.

Відповідно до ст.123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При цьому дана норма Земельного кодексу України не звільняє набувача майна від обов`язку належного оформлення права користування земельною ділянкою, на якій розміщені об`єкти нерухомості, оскільки відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ч. 1 ст. 377 ЦК України).

Судом встановлено, що у попереднього власника нерухомого майна - громадянки ОСОБА_1 земельна ділянка площею 0,9398 га у власності чи у користуванні не перебувала, а тому до нового власника нерухомого майна також не перейшло право користування саме такою земельною ділянкою.

Отже, у відповідача з моменту виникнення права власності на нежитлові будівлі, загальною площею 373,6 кв.м. виник і обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку.

Матеріали справи не містять доказів, що підтверджують укладання між сторонами договору оренди землі, а також те, що відповідач сплачував до міського бюджету грошові кошти за користування земельною ділянкою на якій розміщено його нерухоме майно.

Водночас, звертаючись з відповідним позовом, прокурор вказував, що нерухоме майно позивача площею 338,5 кв. м. розташоване на земельній ділянці площею 0,9398 га речове право на яку відповідачем не зареєстроване.

Саме з урахуванням цією площі було розраховано ціну позову.

Як зазначалося вище, відповідач під час розгляду даного спору вказував, що на земельній ділянці 0,9398 га розміщені об`єкти насосної станції №3, які не були предметом укладеної у 2008 році мирової угоди та залишилися у власності міської ради та Звенигордського РЕМ.

Зокрема, для з`ясування питання належності залізобетонної ємкості для зберігання води з допоміжним підземним приміщенням для розміщення насосів, що знаходяться на території колишньої насосної станції №3, за адресою АДРЕСА_2, відповідач звернувся 11 квітня 2019 року з письмовим запитом до Звенигородського міського голови.

24 квітня 2019 року відповідач отримав відповідь міського голови в якому вказано, що по запитуваній інформації виконавчий комітет Звенигородської міської ради інформацією не володіє і не зобов`язаний володіти.

Крім того відповідач зазначав, що на території за вказаною адресою також розміщена споруда закритої трансформаторної підстанції ЗТП-22, яка належить Звенигородському РЕМ ПАТ "Черкасиобленерго" до якої веде дорога з асфальтобетонним покриттям, і яка також використовується виключно працівниками РЕМ та Обленерго.

10 квітня 2019 року відповідач отримав відповідь на письмовий запит від 09 квітня 2019 року №295/2-2, якою Звенигородський РЕМ підтвердив, що є власником ЗТП-22 та сплачує до міського бюджету земельний податок за землю площею 126 кв. м. під об`єктом електроенергетики.

Судом враховано, що відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Згідно Державного класифікатора будівель і споруд ДК-018-2000 п. 2214- трансформаторні підстанції належать до інженерних мереж і включені до класу магістральних ліній електропередач.

В зв`язку з чим не підлягають державній реєстрації в Реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Водночас, відсутність в матеріалах справи відомостей про державну реєстрацію речового права на будівлю трансформаторної підстанції не спростовує самого факту існування майна - ЗТП-22 (та самої будівлі в якій це майно знаходиться), що належить Звенигородському РЕМ на земельній ділянці, на якій також знаходиться інше майно колишньої насосної станції №3.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч. 1 ст. 79 ЗК України).

Згідно ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Установлення меж земельної ділянки здійснюється шляхом межування земель.

Згідно ст. 1 Закону України "Про землеустрій" межування земель - комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відомості Державного земельного кадастру є офіційними (ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр").

Згідно ст. 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами, зокрема, у формі витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру. Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.

В листі від 15 квітня 2019 року №31-23-0.171-308/116-19 Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області Міськрайонне управління у Звенигородському районі та м. Ватутіному вказало, що в архіві Міськрайонного управління відсутня документація із землеустрою щодо відведення у власність чи користування земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_2

Також було зазначено, що відомості про земельну ділянку комунальної власності за вказаною адресою до Державного земельного кадастру не внесені.

Отже, слід дійти висновку, що земельна ділянка площею 0,9398 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 на даний час не об`єктом цивільних прав, оскільки не визначено її меж та не внесено інформації про неї до Державного земельного кадастру.

З урахуванням вищенаведеного, а також того, що частиною земельної ділянки площею 126 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 користується Звенигородський РЕМ ПАТ "Черкасиобленерго", матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач на протязі спірного періоду використовував земельну ділянку саме площею 0,9398 га. за вказаною адресою.

Також, під час розгляду справи ні прокурор, ні позивач не спростували доводи відповідача стосовно того, що на земельній ділянці колишньої насосної станції №3 також розміщено інше майно, зокрема, залізобетонні ємкості для зберігання води з допоміжним підземним сховищем для розміщення насосів, які не є власністю відповідача і ним не використовується.

Обстеження земельної ділянки компетентними органами не здійснювалося, відповідного акту не складалося.

Крім того, згідно з п.6.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року за №53/5 основними завданнями земельно-технічної експертизи є, зокрема, визначення фактичного землекористування земельними ділянками, а саме фізичних характеристик земельних ділянок (конфігурації, площі, промірів тощо).

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Проте, з відповідним клопотанням про призначення експертизи учасники справи до суду не зверталися та висновку експерта на їх замовлення суду не надали.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином суд відхиляє доводи прокурора стосовно того, що площа земельної ділянки, яка фактично використовуються відповідачем включає площу землі необхідної для обслуговування об`єктів нерухомості відповідача та становить 0,9398 га., при цьому як на доказ вказаних обставин прокурор посилається лише на експлікацію до схематичного плану зазначеної земельної ділянки.

Згідно ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

При визначенні суми коштів заявлених до стягнення з відповідача як отриманий дохід у вигляді несплаченої орендної плати прокурор посилався на розрахунок наданий міською радою (лист №02-18/250 від 22 лютого 2019 року), з якого вбачається, що позивач виходив при визначенні розміру орендної плати з розрахунку - 3% від нормативної грошової оцінки земель промисловості на території м. Звенигородка.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться, зокрема, у разі визначення розміру земельного податку; визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок може проводитися також на підставі договору, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом.

Підставами для проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки є договір, який укладається заінтересованими особами в порядку, встановленому законом, а також рішення суду (ст. 15 вищевказаного Закону).

Водночас матеріали справи не містять ні рішення Звенигородської міської ради, ні договору про проведення експертної грошової оцінки спірної земельної ділянки.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 20 Закону України "Про оцінку земель" за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Протягом місяця з дня надходження технічної документації з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель, нормативної грошової оцінки відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає та приймає рішення про затвердження або відмову в затвердженні такої технічної документації.

Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (п. 171.2 ст. 271 Податкового кодексу України).

В листі від 10 січня 2019 року №97-23-0.171-2/176-19 Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області Міськрайонне управління у Звенигородському районі та м. Ватутіному вказало, що відповідно до п. 3 розділу І Порядку нормативної грошової оцінки земель насалених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 листопада 2016 року №489 інформаційною базою для нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, зокрема, є відомості Державного земельного кадастру.

На сьогодні відомості про земельну ділянку площею 0,9398 га за адресою: АДРЕСА_2 у Державному земельному кадастрі відсутні.

Відомості про державну реєстрацію буд-яких правовстановлюючих документів на дану земельну ділянку в Книгах державної реєстрації договорів оренди землі по Звенигородській міській раді також відсутні, а тому надати витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку даної земельної ділянки не є можливим.

Водночас з доданих до позову копій Витягів із технічної

документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 01 січня 2016 року, 01 січня 2017 року, 01 січня 2018 року та 01 січня 2019 року вбачається, що оцінка землі здійснювалася 19 лютого 2019 року.

При цьому, ні прокурором, ні позивачем не було спростовано доводи відповідача стосовного того, що жодна технічна документація, на підставі якої було надано відповідний витяг, не була затверджена Звенигородською міською радою.

Матеріали справи також не містять доказів того, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 була віднесена до земель промисловості.

Таким чином, надана суду нормативна грошова оцінка земельної ділянки, якій не було навіть присвоєно кадастрового номеру, не може бути застосована для розрахунку орендної плати за землю та визначенню отриманого відповідачем доходу від несплати коштів за користування землею.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу).

Відтак суд не погоджується з доводами відповідача про застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

При цьому судом враховано висновок Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року зі справи №922/3412/17.

Слід також вказати, що 08 жовтня 2019 року від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 231 ГПК України, оскільки прокурором було порушено правила предметної підсудності.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач вказував, що ні споруди, власником яких він є, ні частина земельної ділянки на якій вони розміщені, не використовуються і ніколи використовувались для здійснення відповідачем підприємницької діяльності, як фізичною особою-підприємцем, а через їх незадовільний технічний стан - взагалі не використовуються відповідачем чи іншими особами для жодної мети як нерухоме майно.

Водночас з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21 лютого 2019 року Кравчука Сергія Ігоровича вбачається, що видами діяльності є відтворення рослин, надання ландшафтних послуг, інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах.

Отже, з урахуванням суб`єктного складу сторін, предмету даного спору, правовідносин, що склалися між сторонами, а також враховуючи види діяльності відповідача як підприємця та тієї обставини, що нерухоме майно, яким він володіє відноситься до спеціалізованого майна, суд дійшов висновку, що даний спір підлягає вирішенню саме господарським судом, а тому підстав для закриття провадження у справі немає.

Що стосується доводів відповідача стосовно залишення позову без розгляду судом враховано наступне:

Відповідно до статті 1311 Конституції України на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За змістом частин 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

Отже, представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень.

Як вбачається із позовної заяви, звертаючись до суду, прокурор в обґрунтування підстав представництва інтересів держави в особі міської ради зазначав про те, що з 2016 року Звенигородська міська рада з метою захисту своїх майнових прав до суду не зверталася з тих причин, що у міської ради відсутні кошти призначені для сплати судового збору.

Суд вважає, що такі доводи позивача не є переконливими та документально підтвердженими, а тому суд погоджується з доводами прокурора про те, що орган місцевого самоврядування на протязі більше трьох років безпідставно та без поважних на те причин не здійснює захист інтересів територіальної громади, тобто значного числа громадян, а тому цей випадок є виключним.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції").

Водночас є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Між тим ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення ЄСПЛ суд застосовує у цій справі як джерело права.

Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом, прокурор відповідно до вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та ст. 53 ГПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Також слід зазначити, що ухвалою суду від 08 жовтня 2019 року заяву відповідача про залишення позовної заяви без розгляду залишено без задоволення.

Отже, за наслідками розгляду даного спору по суті суд дійшов висновку, що відповідач протягом періоду з 27 квітня 2015 року по 28 лютого 2019 року (дата вказана прокурором) фактично користувався земельною ділянкою за відсутності у нього оформленого у відповідності з вимогами земельного законодавства права оренди і не сплачував до бюджету м. Звенигородки орендну плату за землю, проте, всупереч ст.ст. 73, 74, 76, 77 ГПК України прокурор та позивач під час розгляду справи не довели суду належними та допустимими доказами обставин того, що відповідач користувався земельною ділянкою, яка відноситься до земель промисловості саме площею 0,9398 га. і що розрахунок отриманого відповідачем доходу від несплати коштів до бюджету за період з 01 квітня 2016 року по 28 лютого 2019 року становить 147 589,72 грн., при тій обставині, що фактично нормативно-грошова оцінка саме цієї землі не здійснювалася і її межі не встановлювалися, кадастровий номер не присвоювався.

За таких обставин в позові слід відмовити повністю.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Згідно ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

До відзиву на позовну заяву відповідачем було додано заяву про попередній розрахунок судових витрат, в якій відповідач вказав витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

16 травня 2019 року відповідачем було подано суду докази, що підтверджують понесені судові витрати, здійснені відповідачем за отримання професійної правничої допомоги.

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат враховується наступне:

розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктами 4.1., 4.2. договору про надання правничої (правової) допомоги від 08 квітня 2019 року укладеного між відповідачем та адвокатом Міщенком Сергієм Валентиновичем визначено, що гонорар - винагородо адвоката за здійснення захисту, представництва клієнта та надання йому інших видів правової/правничої допомоги на у мовах і в порядку, що визначені договором. Гонорар складається з суми вартості наданої правової/правничої/допомоги, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в Додтку1 до цього договору.

Згідно додатку №1 до договору сторони погодили виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої (правової) допомоги згідно договору: вивчення матеріалів позовної заяви та надання Кравчуку С.І. усної консультації по суті позову заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Звенигородської міської ради до Кравчука Сергія Ігоровича про стягнення з відповідача 147 589 грн. 72 коп.; формування та складення адвокатом від імені Кравчука С.І. запитів для отримання доказів і підготовки до подання відзиву; формування та складення адвокатом від імені Кравчука С.І. відзиву на позов; участь адвоката у судовому засіданні в розгляді справи у суді першої інстанції у справі за вказаним господарським позовом як представника відповідача Кравчука С.І. у розмірі 12 500 грн. 00 коп., з яких:

- 500 грн. 00 коп. - за вивчення матеріалів та надану Кравчуку С.І. усну консультацію по суті позову заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Звенигородської міської ради до Кравчука Сергія Ігоровича про стягнення з відповідача 147 589 грн. 72 коп. (1 год. роботи);

- 1 500 грн. 00 коп. - за формування та складення адвокатом від імені Кравчука С.І. запитів для отримання доказів і підготовки до подання відзиву (3 год. роботи);

- 5 500 грн. 00 коп. - за формування та складення адвокатом від імені Кравчука С.І. відзиву на позов заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Звенигородської міської ради до Кравчука Сергія Ігоровича про стягнення з відповідача 147 589 грн. 72 коп. (6 год.), з розрахунку 1 год. роботи - вартістю 500 грн.;

- 5 000 грн. 00 коп. - за участь адвоката у судовому засіданні в розгляді справи у суді першої інстанції у справі як представника відповідача за позовною заявою заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Звенигородської міської ради до Кравчука Сергія Ігоровича про стягнення з відповідача 147 589 грн. 72 коп.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було сплачено адвокату Міщенксу С.В. 15 травня 2019 року 12 500 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується копією квитанції від 15 травня 2019 року.

Згідно ч.ч. 4-6 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Від позивача та прокурора не надходило до суду клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідача, а тому вказані витрати підлягають розподілу між сторонами в порядку ч.4 ст.129 ГПК України.

З урахуванням вищевказаного, з позивача підлягає стягненню 12 500 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Звенигородської міської ради до фізичної особи - підприємця Кравчука Сергія Ігоровича про стягнення 147 589 грн. 72 коп. - відмовити повністю.

2. Стягнути зі Звенигородської міської ради, проспект Шевченка, 63, м. Звенигородка, Черкаська область, ідентифікаційний код 26490674 на користь фізичної особи - підприємця Кравчука Сергія Ігоровича, АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 - 12 500 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строк визначені ст. 241 ГПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 27 листопада 2019 року.

Суддя А.В.Васянович