ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. ОдесаСправа № 915/1904/19
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників судового процесу:

від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт.Антоніни Красилівського району Хмельницької області - не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", с. Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області - не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м. Миколаїв - Кравець В.О. за довіреністю від 18.07.2019 року № б/н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 року про залишення позову без розгляду, м. Миколаїв, суддя Олейняш Е.М., повний текст ухвали складено 30.09.2019 року

у справі № 915/1904/19

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", с. Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м. Миколаїв

про визнання договору поруки № 1/07-18/ТТСп2 від 24.07.2018 року припиненим, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У вересні 2019 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", с. Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м. Миколаїв, в якій просило суд визнати Договір поруки від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТСп2, який укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг" припиненим у зв`язку з припиненням 04.06.2019 року дії Договору оренди рухомого майна від 24.07.2018 року №1/07-18/ТТС, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідачів судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір оренди рухомого майна № 1/07-18/ТТС від 24.07.2018 року (основне зобов`язання), у забезпечення виконання якого було укладено оскаржуваний у справі договір поруки, припинив свою дію в зв`язку з відмовою Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", що в свою чергу свідчить про припинення дії договору поруки.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 27.09.2019 року відкрито провадження у справі № 915/1904/19 за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області.

20.09.2019 року до Господарського суду Миколаївської області від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м. Миколаїв надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, в яких відповідач, керуючись ст. 22, 46, 226 Господарського процесуального кодексу України, просив суд: залишити без розгляду позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області про визнання договору поруки від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТСп2, який укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг" у зв`язку з припиненням 04.06.2019 року дії Договору оренди рухомого майна від 24.07.2018 року №1/07-18/ТТС, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Серединецьке".

Заперечення мотивовані тим, що п. 11 Договору поруки від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТСп2 містить третейську угоду про те, що всі спори, протиріччя чи вимоги, що виникають із цього договору чи пов`язані з ним, в тому числі ті, що стосуються виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Регіональній торгово-промисловій палаті Миколаївської області згідно з його регламентом.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 року у справі №915/1904/19 позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", с. Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м.Миколаїв про визнання договору поруки № 1/07-18/ТТСп2 від 24.07.2018 року припиненим залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що п. 11 оскаржуваного договору сторони передбачили, що всі спори, протиріччя чи вимоги, що виникають із цього Договору чи пов`язані з ним, в тому числі ті, що стосуються виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Регіональній торгово-промисловій палаті Миколаївської області, зважаючи на те, що така угода сторін є дійсною, чинною, та не встановлено неможливості виконання третейської угоди та з огляду на те, що заперечення відповідача проти вирішення спору в господарському суді з проханням залишити позов без розгляду подані до початку розгляду справи по суті та до подання першої заяви по суті спору відповідно до ст. 161 Господарського процесуального кодексу України, позов у справі відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України підлягає залишенню без розгляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт.Антоніни Красилівського району Хмельницької області з ухвалою суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 року у справі № 915/1904/19 скасувати, справу № 915/1904/19 направити до Господарського суду Миколаївської області для подальшого розгляду.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи та оцінки доказів поданих у справі.

Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції було допущено порушення положень ст. 64, 124 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки, не зважаючи на те, що Договір поруки від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТСп2 містить третейську угоду, згідно приписів Конституції України, позивач не позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом, а передача спору на вирішення третейського суду є правом, а не обов`язком сторін. Суд першої інстанції зазначені норми не врахував, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків щодо залишення позовної заяви без розгляду та обмежив, при цьому, права Позивача на звернення до суду з метою захисту його порушених прав та законних інтересів.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції також було допущено порушення положень ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, оскільки підставою позову було зазначено обставини щодо припинення дії договору оренди рухомого майна №1/07-18/ТТС від 24.07.2018 року (основного зобов`язання), у зв`язку з чим підлягає припиненню договір поруки, укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань за основним договором, тобто, з наведеного слідує, що у зв`язку з припиненням дії договору оренди (основного зобов`язання) і припиненням дії договору поруки № 1/07-18/ТТСп2 від 24.07.2018 року третейська угода, яка міститься в п. 11 договору поруки також припинила свої дію, тобто втратила чинність.

Також, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області вважає, що судом першої інстанції було допущено порушення положень ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до приписів якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оскільки, суд першої інстанції не оцінив належним чином всі докази, які наявні в матеріалах справи та обставини справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 року за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 року у справі № 915/1904/19 відкрито апеляційне провадження, справу призначено до судового розгляду.

06.11.2019 року електронною поштою та 07.11.2019 року поштою до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м. Миколаїв надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 року у справі № 915/1904/19 залишити без змін. Судовою колегією відзив було долучено до матеріалів справи.

У відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м. Миколаїв щодо посилання скаржника на порушення судом першої інстанції положень ст. 64, 124 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що судом першої інстанції із посиланням на Постанову Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року, та правову позицію викладену в постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.10.2018 року по справі № 915/109/18 було зазначено, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Укладення сторонами третейської угоди є не "відмовою від можливого звернення до суду", а обрання сторонами третейського вирішення можливого спору (спорів) як особливої форми судового захисту. Як зазначено в ст. 3 Закону України "Про третейські суди" завданням третейського суду с захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону. У такому разі йдеться не про "делегування функцій судів" (яке забороняється ст. 124 Конституції України), а про третейський розгляд з метою захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб (ч. 1 ст. 1 названого Закону). Такий спосіб вирішення можливих спорів обирається сторонами третейської угоди свідомо і добровільно, та у відповідності до положень закону, й відтак підстав вважати його протиправним не вбачається.

До того ж, Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

У зв`язку з викладеним, відповідач вважає, що порушення положень ст. 64, 124 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у відношенні позивача оскаржуваною ухвалою не було допущено.

Відповідач також зазначає, що третейська угода, викладена у п.11 договору поруки №1/07-18/ТТСп2 від 24 липня 2018 року, є правомірним правочином, в силу презумпції правомірності правочину; не визнана недійсною у судовому порядку (доказів цього не надано Сторонами у справі); вчинена з додержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, зокрема і по формі, яку вимагає ст.12 Закону України «Про третейські суди»; не має ознак нікчемного правочину, встановленого законом, зокрема ст.219, 220, 221, 224, 226, 228 Цивільного кодексу України. При цьому, припинення угоди та визнання угоди недійсною є окремими юридичними діями із різними правовими наслідками. Позивач в апеляційній скарзі дійшов невірного висновку про те, що припинення дії договору свідчить про його недійсність, а отже неможливість застосування п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України. Також Позивач не надає доказів недійсності третейської угоди, яким може бути тільки рішення постійно діючого Третейського суду при Регіональній торгово-промисловій палаті Миколаївської області.

Також відповідач вважає, що суд повно і всебічно дослідив обставини, які перешкоджали винесенню ухвали про залишення позову без розгляду, згідно п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, а саме щодо недійсності третейської угоди, втрати її чинності або неможливості виконання, а тому оскаржувана ухвала є законною і обґрунтованою, а апеляційна скарга на неї необґрунтованою.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", с. Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалось, відзив на апеляційну скаргу, в строк визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженої ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні, яке відкладалось в зв`язку з неявкою уповноважених представників позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", с.Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області та задоволенням клопотання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області про відкладення розгляду справи, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м. Миколаїв підтримав свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги, що викладені письмово, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Представники Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", с. Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про що свідчать наявне в матеріалах справи поштове повідомлення та роздруківка з сайту Укрпошти про вручення ухвали суду апеляційної інстанції про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для забезпечення законних прав та інтересів сторін щодо участі у розгляді справи, а також належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін та третіх осіб, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", с.Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 року у справі № 915/1904/19 відповідає вимогам чинного процесуального законодавства України, і відсутні підстави для її скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Предметом спору у даній справі є вимога про визнання Договору поруки від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТСп2, який укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг" припиненим у зв`язку з припиненням 04.06.2019 року дії Договору оренди рухомого майна від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТС, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Серединецьке".

24.07.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг" (Кредитор) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Довіра" (Поручитель) було укладено договір поруки № 1/07-18/ТТСп2, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" своїх зобов`язань за договором оренди від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТС (Основний договір), який було укладено між Кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Серединецьке" (п.1 Договору поруки).

Пунктом 11. Договору поруки сторони погодили, що всі спори, протиріччя чи вимоги, що виникають із цього Договору чи пов`язані з ним, в тому числі ті, що стосуються виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Регіональній торгово-промисловій палаті Миколаївської області згідно з його Регламентом. Склад Третейського суду - 1 арбітр Андреєва Олена Анатоліївна. Місце проведення засідання Третейського суду м. Миколаїв, приміщення Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області - м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, № 41.

Відповідно до п. 17 Договору поруки, в якому викладена третейська угода, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до закінчення 5 (п`яти) років з моменту настання терміну виконання зобов`язань боржника за основним договором.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Разом з тим, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо, зокрема, сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Виходячи зі змісту наведених законодавчих норм, при вирішенні питання про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, господарському суду слід встановити наявність сукупності наступних умов:

- існування третейської угоди, за якою позов у питанні, що порушене у державному суді, відноситься на вирішення третейського суду;

- від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді;

- встановлення судом дійсності, чинності та виконуваності третейської угоди.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Приписами ст. 5 Закону України "Про третейські суди" визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону України "Про третейські суди" в Україні можуть утворюватися та діяти постійно діючі третейські суди та третейські суди для вирішення конкретного спору (суди ad hoc). Постійно діючі третейські суди та третейські суди для вирішення конкретного спору утворюються без статусу юридичної особи.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України "Про третейські суди" порядок утворення третейського суду для вирішення конкретного спору визначається третейською угодою, умови якої не можуть суперечити положенням цього Закону.

Приписами ст. 12 Закону України "Про третейські суди", передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається. До міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім: 1) спорів про визнання недійсними актів, спорів про державну реєстрацію або облік прав на нерухоме майно, прав інтелектуальної власності, прав на цінні папери, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті; 2) спорів, передбачених пунктами 2, 3, 7 - 13 частини першої, пунктами 2, 3, 6 частини другої статті 20 Господарського процесуального кодексу України , з урахуванням частини другої цієї статті; 3) інших спорів, які відповідно до закону не можуть бути передані на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу.

Будь-які неточності в тексті угоди про передачу спору на вирішення до третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу та (або) сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності.

Статтями 627, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними, зокрема, в укладенні договору, визначенні умов договору, а також, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, як встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, сторони, укладаючи оскаржуваний у справі договір п. 11 передбачили, що всі спори, протиріччя чи вимоги, що виникають із цього Договору чи пов`язані з ним, в тому числі ті, що стосуються виконання, порушення, припинення чи недійсності, підлягають вирішенню у постійно діючому Третейському суді при Регіональній торгово-промисловій палаті Миколаївської області згідно з його Регламентом. Склад Третейського суду - 1 арбітр Андреєва Олена Анатоліївна. Місце проведення засідання Третейського суду м. Миколаїв, приміщення Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області - м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, № 41.

Тобто, в добровільному порядку, без заперечень та зауважень, сторони оскаржуваного договору уклали третейську угоду, яку включили до Договору поруки від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТСп2.

Також матеріалами справи підтверджено, що від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді.

Так, 20.09.2019 року до Господарського суду Миколаївської області від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м. Миколаїв надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, в яких відповідач, керуючись ст. 22, 46, 226 Господарського процесуального кодексу України, просив суд: залишити без розгляду позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області в зв`язку з тим, що п. 11 Договору поруки від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТСп2 містить третейську угоду.

Зазначені заперечення були подані до початку розгляду справи по суті, оскільки відповідно до ухвали Господарського суду Миколаївської області від 27.08.2019 року справу № 915/1904/19 було вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 24.09.2019 року, при цьому вказані заперечення були першою заявою відповідача щодо суті спору (будь-яких інших заяв чи клопотань Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м. Миколаїв матерали справи не містять).

Що стосується встановлення судом дійсності, чинності та виконуваності третейської угоди, судова колегія зазначає наступне.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.08.2018 року у справі №906/493/16 викладено правовий висновок про те, що:

- у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті;

- господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди;

- суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, з урахуванням законодавчо визначеного принципу презумпції правомірності третейської угоди та за відсутності у матеріалах справи доказів визнання підтвердження зазначеної третейської угоди недійсною в судовому порядку, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності зазначеної третейської угоди.

Також, укладена між сторонами третейська угода є чинною, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, сторонами за договором будь-яких змін до договору щодо третейської угоди не вносилось; відповідно до п. 17 договору поруки, в якому викладена третейська угода, даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до закінчення 5 (п`яти) років з моменту настання терміну виконання зобов`язань боржника за основним договором, отже, угода є чинною.

При цьому, обставина оскарження в даному випадку чинності Договору поруки від 24.07.2018 року № 1/07-18/ТТСп2, який містить вищезазначене третейське застереження, не може свідчити про припинення такого застереження, як на то посилається скаржник, оскільки факт припинення вищезазначеного договору на момент вирішення питання про залишення позову без розгляду не встановлений.

Щодо виконуваності третейської угоди, судова колегія зазначає, що судом першої інстанції було вірно зазначено, що доказів неможливості виконання третейської угоди суду не подано, крім того, на підставі вищезазначеної третейської угоди суддею Постійно діючого третейського суду при РТПП Миколаївської області Андреєвою Оленою Анатоліївною за адресою: м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 41 в приміщенні Постійно діючого третейського суду при РТПП Миколаївської області було прийнято рішення по справі № 5/2019, копія якого наявна в матеріалах справи.

Крім того, спір у даній справі не входить до переліку (категорії) спорів, які не можуть бути розглянуті третейським судом (ч. 1 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди").

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку для залишення позовної заяви Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України наявні всі передбачені чинним процесуальним кодексом умови у їх сукупності.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 24.07.2019 року у справі № 904/3096/18, від 13.06.2019 року у справі № 913/488/18, від 25.06.2019 року у справі № 911/1696/18, від 01.04.2019 року у справі № 910/4272/18.

Судова колегія також звертає увагу сторін, що наявність дійсного третейського застереження та обов`язковість звернення до третейського суду за наявності волі на розгляд справи третейським судом, що її виявив відповідач, не є обмеженням прав позивача, гарантованих ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 55 Конституції України (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 25.06.2019 року у справі № 911/1696/18 та від 05.02.2019 року у справі №913/783/17).

До того ж, як вірно зазначив відповідач, Рішенням Конституційного Суду України від 10.01.2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. 7, 11 ст. 2, 3, п. 9 ст. 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди", оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

З урахуванням зазначеного, судова колегія вважає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо залишення позову Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, вважає апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 року про залишення позову без розгляду у справі № 915/1904/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 року про залишення позову без розгляду у справі № 915/1904/19 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.09.2019 року про залишення без розгляду позовних вимог Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра", смт. Антоніни Красилівського району Хмельницької області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Серединецьке", с. Мокіївці Шепетівського району Хмельницької області та Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг", м.Миколаїв про визнання договору поруки № 1/07-18/ТТСп2 від 24.07.2018 року припиненим у справі № 915/1904/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.

Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 26.11.2019 року.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
А.І. Ярош