ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2019 р. Справа № 910/12608/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

секретар судового засідання Ярмоленко С.М.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"

на рішення господарського суду міста Києва від 25.07.2019 р. (повний текст складено 05.08.2019 р.)

у справі № 910/12608/18 (суддя - Щербаков С.О.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" та компанії Мелчет Інвест Лімітед

про визнання договору факторингу недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" та компанії Мелчет Інвест Лімітед про визнання недійсним договору факторингу № 4Ф від 30.05.2018 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний договір вчинений з метою, яка суперечить інтересам держави та суспільства; усупереч статті 515 Цивільного кодексу України, яка встановлює недопущення заміну кредитора у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора; і є фіктивним правочином, тобто таким, що не створює правових наслідків.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.07.2019 р. у справі № 910/12608/18 відмовлено у задоволенні позову.

Суд не встановив порушень вимог чинного законодавства, допущених сторонами при укладенні оспорюваного договору, у зв`язку із чим дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору факторингу № 4Ф від 30.05.2018 р. недійсним.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилався на те, що суд першої інстанції порушив норми статей 228, 234 Цивільного кодексу України, оскільки не врахував, що договір факторингу укладено з метою ухилення від сплати податків, що суперечить інтересам держави. Позивач також вказував, що цей договір є фіктивний, адже сторони вчинили правочин лише для виду, і компанія Мелчет Інвест Лімітед відповідно до пункту 20 постанови правління Національного банку України № 410 від 13.12.2016 р. (що була чинною на момент укладення договору факторингу) не матиме законної можливості отримати кошти за оспорюваним договором. Окрім цього, скаржник посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права з огляду на не витребування необхідних для розгляду справи документів та не залучення АТ "Приватбанк" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2019 р. апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Смірнова Л.Г., Дідиченко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 р. поновлено апелянту пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення; відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 24.10.2019 р.

01.10.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідачів надійшли відзиви із запереченнями на апеляційну скаргу.

07.10.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2019 р., у зв`язку з перебуванням судді Смірнової Л.Г., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею - доповідачем, у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Дідиченко М.А., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 р. прийнято апеляційну скаргу до провадження у визначеному складі суддів; у задоволенні заяви публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" про участь у судовому засіданні призначеного на 24.10.2019 р. о 10:40 год. в режимі відеоконференції відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 р. оголошено перерву у розгляді справи до 04.11.2019 р.

30.10.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи практики Верховного Суду при розгляді аналогічної справи.

04.11.2019 р. до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю забезпечити явку представника товариства.

У судовому засіданні 04.11.2019 р. представники відповідачів просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Позивач не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. За висновками суду неявка представників позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.

Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача, у зв`язку з чим клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 30.05.2018 р. між компанією "Мелчет Інвест Лімітед" (клієнт) та товариством з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" (фактор) укладено договір факторингу № 4Ф (договір), умовами якого передбачено, що фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі 551 584 000,00 грн. в розпорядження клієнта, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (боржник) щодо отримання грошових коштів (дивідендів/виплати прибутку у вигляді дивідендів) за результатами фінансово-господарської діяльності публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", що мають бути виплачені згідно з рішенням (протокол б/н від 05.09.2017 р.) загальних зборів акціонерів публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", які відбулися 05.09.2017 р., в розмірі 557 297 438,74 грн. (сума відступленої грошової вимоги), а також всі інші права клієнта, пов`язані із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

Відповідно до п. 1.2 договору право грошової вимоги передається в розмірі заборгованості боржника перед клієнтом з виплати дивідендів, а також інших зобов`язань боржника, пов`язаних із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що право грошової вимоги переходить до фактора з моменту підписання цього договору, після чого фактор стає новим кредитором відносно боржника в зобов`язання з виплати дивідендів. Разом з правом грошової вимоги до фактора переходять всі інші пов`язані з цим права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи ті, що виникли до моменту їх переходу.

Згідно пункту 2.1 договору після отримання від клієнта підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається, фактор сплачує клієнтові кошти в розмірі 551 584 000,00 грн. у строк до 31.12.2019 р. шляхом перерахування на банківський рахунок клієнта, за умови отримання від клієнта інформації згідно з п. 3.2.2 цього договору.

За умовами пунктів 3.1.2, 3.2.4 договору фактор зобов`язується письмово повідомити боржника про відступлення клієнтом фактору права грошової вимоги та надати боржнику копію цього договору протягом 10 робочих днів з дати отримання від клієнта документів згідно з п. 1.3 цього договору. Клієнт зобов`язується письмово повідомити боржника про відступлення клієнтом фактору права грошової вимоги та надати боржнику копію цього договору протягом 10 робочих днів з дати передання фактору документів згідно з п. 1.3 цього договору.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до моменту виконання сторонами усіх зобов`язань за договором (п. 5.1 договору).

На виконання умов договору факторингу № 4Ф від 30.05.2018 р., 12.06.2018 р. товариством з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" направлено позивачу повідомлення про відступлення права вимоги щодо отримання грошових коштів (дивідендів/виплати прибутку у вигляді дивідендів).

Спір у справі виник у зв`язку з оспоренням позивачем дійсності договору факторингу.

За приписами частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р., вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Водночас, згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже умови договору є обов`язковими лише для сторін цього договору. В силу цього особа, яка звертається із позовом про визнання недійсним договору, укладеного іншими особами, має довести, що договір, який є предметом спору, зачіпає її права або охоронювані законом інтереси.

Предметом оспорюваного договору факторингу є відступлення на користь відповідача-1 права вимоги щодо отримання дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (боржник), які мали бути виплачені на користь відповідача-2 згідно з рішенням загальних зборів акціонерів публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" від 05.09.2017 р. в розмірі 551 584 000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною 1 статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Положеннями статті 1079 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Отже, боржник, тобто особа, право вимоги до якої відступається, не входить до складу учасників цього договору. Договір факторингу не впливає безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки в цьому випадку не встановлюється, не припиняється, не змінюється основне зобов`язання боржника, який має виконати свій обов`язок в обсязі і на умовах, що встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Захист прав боржника визначений у статті 1086 Цивільного кодексу України, а також нормі статті 1082 цього Кодексу, яка передбачає, зокрема, право боржника вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Відповідно до статті 1080 Цивільного кодексу України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Таке правило поширюється лише на договірні відносини і не застосовується, якщо відповідна заборона (обмеження) передбачена у нормі закону. Так, у статті 515 Цивільного кодексу України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Таким чином, законодавчо не заборонено акціонеру товариства відступити третій особі належне йому право грошової вимоги на дивіденди, рішення про виплату яких було прийнято акціонерним товариством, та не встановлено жодних заборон на можливість заміни кредитора у відповідному зобов`язанні (тобто, зобов`язанні по виплаті дивідендів, розподілених акціонерним товариством). Таке зобов`язання є грошовим та не є таким, що нерозривно пов`язано з особою кредитора, тому заборона, встановлена у статті 515 Цивільного кодексу України, на спірні правовідносини не поширюється.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 р. по справі № 910/13263/18.

Оскільки позивач не є особою, яка в силу закону наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом в інтересах держави, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта стосовно наявності підстав для визнання недійсним договору факторингу відповідно до вимог частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України з огляду на недодержання вимог щодо відповідності умов договору інтересам держави.

Згідно зі статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Враховуючи відсутність у позивача права представляти інтереси держави, і як наслідок відсутність порушення оспорюваним договором саме прав та інтересів позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, доводи апелянта стосовно укладення відповідачами договору факторингу з метою приховування від оподаткування доходів, ухилення від сплати податків не підлягають дослідженню.

Відхиляючи доводи апелянта щодо неправильного застосування судом першої інстанції норми статті 234 Цивільного кодексу України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до абз. 1 частини 1 статті 1077 Цивільного кодексу України, що надає визначення договору факторингу, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Отже, внаслідок того, що у статті 1077 Цивільного кодексу України використовуються такі формулювання як "фактор передає або зобов`язується передати", а "клієнт відступає або зобов`язується відступити", умови договору факторингу щодо зобов`язання передати грошові кошти в розпорядження другої сторони у майбутньому (до 31.12.2019 р.) не можуть свідчити про фіктивність договору. Окрім того, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога), тобто, обставини як виконання/неналежного виконання основного зобов`язання боржником, так і настання строку виконання зобов`язання, не впливають на можливість укладення договору факторингу та його дійсність.

Таким чином, позивач не довів відсутність наміру в учасників правочину створити юридичні наслідки, що відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України виключає можливість визнання його судом недійсним.

В силу приписів ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Посилання позивача на положення підпункту 20 пункту 6 постанови Правління Національного банку України № 410 від 13.12.2016 р. "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України" (втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України № 31 від 05.02.2019 р.) є безпідставними, оскільки цим пунктом була визначена заборона купівлі, перерахування іноземної валюти на підставі індивідуальних ліцензій Національного банку України, крім визначених випадків, однак відповідно до договору факторингу валютою виконання грошового зобов`язання визначена гривня.

Враховуючи, що заявником не обґрунтовано того, що рішення у справі може вплинути на права або обов`язки АТ КБ "Приватбанк", то правові підстави для задоволення клопотання про залучення АТ КБ "Приватбанк" третьою особою без самостійних вимог на предмет спору - відсутні; також в матеріалах справи наявні усі необхідні докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, а тому посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доводи апелянта правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення господарського суду міста Києва від 25.07.2019 р. у справі № 910/12608/18 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 25.07.2019 р. у справі № 910/12608/18 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/12608/18 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.11.2019 р.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко