ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2019 року Справа № 906/158/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Житомирської області на рішення Господарського суду Житомирської області від 23 липня 2019 року (суддя - Соловей Л.А.) в справі №906/158/19

час та місце ухвалення: 23 липня 2019 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 12:42 год; повний текст ухвали складено 2 серпня 2019 року

за позовом Керівника Новоград-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі

Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області

та Брониківської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області

до Фермерського господарства "Лагуна-Т"

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та стягнення шкоди

за участю представників сторін:

від Прокурора - Шептіліс О.І.;

від Позивача 1 - не з`явився;

від Позивача 2 - не з`явився;

від Відповідача - Талько В.Д..

ВСТАНОВИВ:

Керівник Новоград-Волинської місцевої прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (надалі Позивач 1) та Брониківської сільської ради Новоград-Волинського району (надалі Позивач 2) звернувся в Господарський суд Житомирської області з позовом до Фермерського господарства Лагуна-Т (надалі Відповідач) про зобов`язання Відповідача звільнити та повернути самовільно зайняту земельну ділянку державної форми власності за межами села Лагульськ Брониківської сільської ради площею 16 Га та стягнути з Відповідача на користь Позивача 2 шкоду заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки в сумі 16 835 грн 84 коп..

В обгрунтування своїх позовних вимог Прокурор посилається на те, що Відповідач самовільно використовує земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 16,00га., наголошуючи на тому, що невжиття органом, який здійснює від імені держави повноваження щодо розпорядження державними землями сільськогосподарського призначення заходів щодо усунення поручень та стягнення шкоди, завданої самовільним захопленням землі свідчить про невиконання Позивачем 1 обов`язку щодо захисту та відновлення порушених майнових інтересів держави. Таке порушення призводить до спричинення суттєвої шкоди державним інтересам та підриву основ фінансово-економічної діяльності держави. Прокурор зазначив, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав, і що обов`язковою умовою фактичного користування земельною ділянкою є наявність у особи, котра її використовує правовстановлюючих документів, а відсутність у Відповідача таких документів є самовільним зайняттям земельної ділянки. Прокурор звертає увагу, що законність дій і рішень інспектора при проведенні перевірки Відповідача щодо дотримання вимог земельного законодавства підтверджена постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2018 року в справі №285/3247/17. Вказаним судовим рішенням підтверджено вину Відповідача та встановлені усі елементи складу правопорушення та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками.

Водночас, Прокурор після відкриття провадження по справі направив до місцевого господарського суду заяву №35-1344 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання Відповідача повернути Позивачу 1 самовільно зайняту земельну ділянку, оскільки Відповідач станом на час розгляду справи не використовує спірну земельну ділянку площею 16,00га.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 23 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 177).

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що посилання Прокурора (що самовільне використання Відповідачем спірної земельної ділянки та заподіяння шкоди доведено та встановлено постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2018 року в справі №285/3247/17) є необґрунтованими, оскільки вказаними судовим рішенням надано оцінку щодо правомірності прийняття постанови, якою притягнуто громадянина ОСОБА_1 (керівника Відповідача) до адміністративної відповідальності за статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому суд вказав, що під час розгляду справи №285/3247/17 не доведено вину та протиправність поведінки самого ж Відповідача. Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що за вказаних обставин Прокурором не доведено усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки Відповідача та вини Відповідача у завданні збитків, що виключає юридичну можливість притягнення Відповідача до відповідальності у вигляді стягнення шкоди.

Також, місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що Прокурором та Позивачами належними та допустимими доказами не доведено факту самовільного зайняття земельної ділянки, що вказує на те, що спору в цій частині фактично не існувало на момент звернення до суду. Таким чином суд зазначає, що неможливо врегулювати спір, якого не існувало, враховуючи, зокрема, той факт, що спірна земельна ділянка повернута Відповідачем повернута Позивачу 2 до відкриття господарським судом провадження у даній справі.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду суду з апеляційною скаргою (а.с. 189-186) в якій з підстав, висвітлених в ній, просив рішення місцевого господарського суду скасувати, та прийняти нове рішення, яким повністю задоволити позовні вимоги Прокурора.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Прокурор, зокрема, виходив з того, що Позивач самовільно використовує земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 16,00га. Невжиття органом, який здійснює від імені держави повноваження щодо розпорядження державними землями сільськогосподарського призначення заходів щодо усунення поручень та стягнення шкоди, завданої самовільним захопленням землі на переконання Прокурора свідчить про невиконання Позивачем 1 обов`язку щодо захисту та відновлення порушених майнових інтересів держави. Таке порушення призводить до спричинення суттєвої шкоди державним інтересам та підриву основ фінансово-економічної діяльності держави. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав, обов`язковою умовою фактичного користування земельною ділянкою є наявність у особи, що її використовує правовстановлюючих документів, а відсутність у Відповідача таких документів є самовільним зайняттям земельної ділянки. Також Прокурор зазначив, що законність дій і рішень інспектора при проведенні перевірки Відповідача щодо дотримання вимог земельного законодавства підтверджена постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2018 року у справі №285/3247/17. Вказаним судовим рішенням підтверджено вину Відповідача та встановлені усі елементи складу правопорушення та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками. Дані обставини на переконання Прокурора, мають преюдиційне значення відповідно до статті 75 ГПК України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 вересня 2019 року в справі № 906/158/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокурора на рішення Господарського суду Житомирської області області від 23 липня 2019 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 906/158/19 призначено розгляд апеляційної скарги на 8 листопада 2019 року об 10:00 год.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 9 вересня 2019 року було запропоновано Відповідачу в п`ятиденний строк з дня вручення даної ухвали надати суду відзив на апеляційну скаргу Прокурора з доказами його надіслання Прокурору та Позивачам.

При цьому 8 листопада 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив, відповідно до змісту котрого, Відповідач просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, котрий було подано з порушенням строку, встановленого ухвалою апеляційного господарського суду.

Між тим, Відповідачем в поданому ним відзиві не було зазначено про причини пропуску строку для подання відзиву на апеляційну скаргу Прокурора. Водночас, колегія суддів зауважує, що подання відзиву на апеляційну скаргу є правом, а не обов`язком сторони.

В судове засідання від 8 листопада 2019 року представники Позивача 1 та Позивача 2 не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені у встановленому законом порядку.

З наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що сторони були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання (а.с. 209; 215).

Частиною 1 статті 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 1 жовтня 2019 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноважених представників Позивача 1 та Позивача 2, за наявними в матеріалах справи доказами, тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги, оскільки останні не скористались своїми правами, передбаченими статтею 42 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні від 8 листопада 2019 року Прокурор підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить суд її задоволити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги Прокурора. Прокурор зауважив, що підтвердженням того, що Відповідач використовує земельну ділянку самовільно є акти перевірок, приписи та постанова адміністративного суду в котрій встановлено вина та протиправна поведінка Відповідача, яка в свою чергу має преюдиційне значення в силу дії частини 4 статті 75 ГПК України.

В судовому засіданні від 8 листопада 2019 року голова Відповідача заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі Прокурора, з підстав, наведених у відзиві, просив суд залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу Прокурора без задоволення. Зазначив, що він підставно користується земельною ділянкою, яка була йому надана відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації. Також Прокурор вказав, що Відповідач сплачував орендну плату в значно більшому розмірі, аніж сплачує її зараз (уже в зв`язку із укладенням договору оренди та реєстрацією речового права).

Заслухавши пояснення Прокурора та голови Відповідача в судовому засіданні від 8 листопада 2019 року, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та пояснень стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При цьому, апеляційний господарський суд виходив з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно наказу Позивача 1 за №152-ДК від 21 липня 2017 року "Про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель" (а.с. 29) вирішено, зокрема, здійснити державний контроль за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороню земель, усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів, шляхом проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства під час використання земель сільськогосподарського призначення державної власності (земель запасу, резервного фонду), які не надані у власність, користування (оренду) на території Кам`яномайданської ради Новоград-Волинського району Житомирської області.

За результатом проведеної 28 липня 2017 року перевірки, старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Житомирській області було складено акт перевірки №152-ДК/107/АП/09/01/-17, в якому зазначено, що виявлено факт самовільного зайняття громадянином ОСОБА_1 в особі голови Відповідача використовує земельну ділянку площею 16,00га із земель резерву сільської ради державної форми власності для вирощування сільськогосподарських культур. Вказано, що на момент перевірки рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) відсутні, що у відповідності до статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" свідчить про факт самовільного зайняття земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 16, Га (а.с.16).

28 липня 2017 року державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Житомирської області було винесено припис за №152-ДК/0084Пр/03/01-17, згідно якого громадянина ОСОБА_1 було зобов`язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та про виконання вказаного припису повідомити до 25 серпня 2018 року (а.с.17).

За результатами перевірки старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Житомирській області було складено протокол №152-ДК/0060П/07/01/-17 від 14 серпня 2017 року про адміністративне правопорушення (за статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статтею 211 Земельного кодексу України) за самовільне зайняття земельної ділянки площею 16,00 га за межами села Лагульськ, на території Кам`яномайданської сільської ради, громадянином ОСОБА_1 в особі голови Відповідача. У відомостях про особу, яка вчинила адміністративне правопорушення було зазначено ОСОБА_1 та його особисті дані (а.с.19)

15 серпня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, якою громадянина ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн (а.с. 20).

ОСОБА_1 не погодився із прийнятою постановою від 15 серпня 2017 року та оскаржив її до суду.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 16 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Відповідне рішення було оскаржено ОСОБА_1 та Позивачем 1.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2018 року в справі №285/3247/17 в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовлено. Апеляційну скаргу Позивача 1 задоволено повністю. Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до старшого державного інспектора у сфері контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель у Житомирській області відділу Держгеокадастру в Новоград-Волинському районі Михаловського Ю.Д. про визнання протиправною та скасування постанови скасовано. Прийнято постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови - відмовлено (а.с.21-25).

Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №152-ДК/0054 По/08/01 від 15 серпня 2018 року суд виходив з того, що Позивачем не надано ні рішення органу виконавчої влади, а ні рішенням органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) ОСОБА_1 земельної ділянки, а ні вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

Прокурор зазначив, що внаслідок самовільного зайняття Відповідачем земельної ділянки останнім, згідно розрахунку Державної інспекції сільського господарства в особі Позивача 1 заподіяно шкоду у розмірі 16835 грн 84 коп, яка підлягає відшкодуванню (а.с.32).

Оскільки Відповідач добровільно не усунув виявлених порушень земельного законодавства та не сплатив завдану шкоду в сумі 16835 грн 84 коп, з метою захисту інтересів держави в особі Позивача 1 та Позивача 2, Прокурор обґрунтовуючи позовні вимоги на підставі статтей 124, 134, 212 Земельного кодексу України та Закон України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", звернувся до суду з позовом про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та стягнення шкоди.

Аналізуючи спірні правовідносини сторін на предмет їх підставності звернення до суду, та зважаючи на їх нормативноправове врегулювання колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель": самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

В силу дії частини 2 та 3 статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Статтею 212 Земельного кодексу України визначено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Разом з тим, суд зазначає, що у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття.

Таким чином, при вирішенні даного спору дослідженню підлягає, зокрема, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

У разі встановлення того, що суб`єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, відсутність у нього документів на право користування земельною ділянкою не може розцінюватися як правопорушення, а відтак і бути підставою для застосування приписів статті 212 Земельного кодексу України.

Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Не є самовільним зайняттям земельної ділянки вчинення дій, які відповідно до закону є правомірними. Під такими діями слід розуміти укладення цивільно-правових угод, які передбачені чинним законодавством.

Згідно зі статтями 116, 125, 126 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування; право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації; право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Статтею 16 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 124 Земельного Кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Із системного аналізу діючих норм права, котрі направленні на регулювання відносин щодо самовільного зайняття земельних відносин, вбачається, що законодавець чітко розділяє випадки самовільного користування земельною ділянкою та користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, що потребує доведення в кожному випадку окремо.

Як уже зазначалося раніше в даному судовому рішенні, 12 квітня 2012 року Новоград-Волинською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження №340 "Про надання земельної ділянки в оренду", яким надано голові Відповідача земельну ділянку площею 20,00 га в оренду строком до укладання основного договору оренди землі для створення фермерського господарства на території Кам`яномайданської сільської ради. На період розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та виготовлення технічної документації по визначенню нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначено орендну плату, яка становить 13732 грн 30 коп.. Встановлено орендну плату в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки 1га ріллі по Житомирській області, що становить 8239 грн 38 коп (а.с.31).

Колегія суддів констатує, що дане Розпорядження від 12 квітня 12№340 "Про надання земельної ділянки в оренду" є чинним та ніким не оскаржувалось.

Водночас, на підставі вищевказаного розпорядження №340 між Новоград-Волинською районною державною адміністрацією та Відповідачем укладено попередній договір оренди землі від 22 червня 2012 року (надалі Попередній договір; а.с. 33-35).

Колегією суддів встановлено та не заперечується сторонами те, що Відповідач земельну ділянку використовував за цільовим призначенням - ведення товарного сільського виробництва, та сплачував орендну плату.

Між тим, Відповідач вказує, що з метою розробки проекту землеустрою щодо відведеної земельної ділянки орієнтованою площею 20,00га на території Кам`янобрідської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області, між Відповідачем та ПП "Земля поліського краю" (виконавець) укладено договір №4 від 31 січня 2012 року. Станом на момент притягнення ОСОБА_1 (керівника Відповідача) до адміністративної відповідальності договір № 4 від 31 січня 2012 року зі сторони ПП "Земля поліського краю" не було виконано, проект землеустрою не розроблено, у зв`язку із чим Відповідач звернувся до суду з відповідним позовом про зобов`язання виконати умови договору.

За результатами розгляду справи №906/666/18 (за позовом Відповідача до Приватного підприємства Земля Поліського Краю про зобов`язання виконати умови договору № 4 від 31 січня 2012 року), Господарським судом Житомирської області 3 жовтня 2018 року затверджено мирову угоду між сторонами.

Водночас суд констатує, що відносини між сторонами за договором №4 від 31 січня 2012 року із розробки проекту землеустрою щодо відведеної земельної ділянки орієнтованою площею 20,00 га на території Кам`янобрідської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області були предметом дослідження у зазначеній вище справі (прийняті рішення в якій є публічно доступними; в мережі Інтернет за посиланням http://www.reestr.court.gov.ua/).

В площинні існування вищеописаної ухвали від 3 жовтня 2018 року в справі №906/666/18 про затвердження мирової угоди вбачається, що Відповідач та ПП "Земля поліського краю" (виконавець) зобов`язались дотриматись взятих на себе зобов`язань, передбачених розділами 3, 4 договору № 4 від 31 січня 2012 року. Зокрема, виконавець зобов`язався виконати роботи не пізніше 180 днів згідно договору.

На переконання колегія суду такі дії Відповідача свідчать про те, що ним вживались заходи, спрямовані на розроблення проекту землеустрою щодо відведеної земельної ділянки для надання в оренду строком на 20 років, орієнтовною площею 20,00га на території Кам`янобрідської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області.

Згідно листа від 11 листопада 2008 року №14-17-4/12991 Державного комітету України із земельних ресурсів "Щодо застосування терміна "самовільне зайняття земельної ділянки": дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки без правовстановлюючого документа, зареєстрованого в установленому порядку, але за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) земельної ділянки не можуть бути кваліфіковані як "самовільне зайняття земельної ділянки". Вчинення таких дій є "використанням земельної ділянки без правовстановлюючого документа", відповідальність за що не передбачена .

В той же час, в площинні існування чинного розпорядження Новоград-Волинської районної державної адміністрації від 12 квітня 2012 року за № 340 "Про надання земельної ділянки в оренду", існування укладеного попереднього договору оренди землі від 22 червня 2012 року та існування укладеного 31 січня 2012 року договору №4 від 31 січня 2012 року (щодо виготовлення проектної документації на відведену земельну ділянку), колегія суддів приходить до висновку, що усі вищеописані дії Відповідача виключають факт самовільного зайняття земельної ділянки, однак не можуть вважатися правовою підставою для використання Відповідачем вказаної земельної ділянки.

Матеріали справи дійсно не містять доказів того, що станом на час проведення Позивачем 1 перевірки дотримання вимог земельного законодавства у Відповідача належним чином було оформлено право користування земельною ділянкою, яка розташована за межами села Лагульськ Брониківської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області, однак на переконання колегії суддів і матерали справи також не містять доказів щодо самовільного зайняття Відповідачем земельної ділянки.

При цьому суд констатує, що всі вищеописані дії відповідача щодо намагання узаконення речового права щодо спірної земельної ділянки та існування чинного розпорядження райдержадміністрації не можуть свідчити про самовільне використання земельної ділянки.

Суд зауважує, що першопочатково Відповідач почав використовувати дану земельну ділянку за призначенням саме з огляду на існування Розпорядження голови райдержадміністрації № 340, котре надало йому таке право оренди, а не з власної ініціативи та безпідставно, що свідчить про існування правової підстави користування спірною земельною ділянкою.

При цьому, колегія суддів зважаючи на норми діючого земельного законодавства щодо розмежування самовільного користування земельною ділянкою та користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів вважає за необхідне зазначити, що існування чинного розпорядження "Про передачу в оренду земельної ділянки" виключає факт саме самовільного зайняття земельною ділянкою та встановлює факт використання земельної ділянки без правовстановлюючого документа, що по своїй сутті не є тотожним.

Відповідна правова позиція щодо розмежування понять самовільного користування земельною ділянкою та користування земельною ділянкою без правовостановлюючих документів, висвітлена у Постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року за № 902/341/17.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта наведені в апеляційній скарзі, щодо встановлених преюдиційних обставин щодо самовільного користування Відповідачем земельною ділянкою, наведених у постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2018 року по справі №285/3247/17 (якою, зокрема, притягнуто громадянина ОСОБА_1 (а не Відповідача у даній справі) до адміністративної відповідальності за статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення), з огляду на наступне.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Факти, передбачені наведеною нормою, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву законність судового акта, який вступив у законну силу.

При цьому, колегія суддів зауважує, що в адміністративній справі №285/3247/14 та в постанові про накладення адміністративного стягнення від 15 серпня 2017 року, досліджувалися обставини наявності складу адміністративного правопорушення в діях голови Відповідача (саме громадянин ОСОБА_1 ), передбаченого статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а не відповідачем. Таким чином, ані Відповідач, ані Позивач 1, ані Позивач 2, Прокурор (які є сторонами у даній справі), не були сторонами у зазначеній адміністративній справі.

Отже, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що дана постанова у адміністративній справі не може встановлювати преюдиційцних обставин щодо сторін даного спору, оскільки обидві сторони не приймали участі у справі №285/3247/17. Відтак, висновки мотивувальної та резолютивної частин даної постанови не можуть бути допустимим доказом у справі №906/158/19 про стягнення шкоди за самовільне зайняття земельної ділянки та встановлення обставин самовільного зайняття земельної ділянки саме Відповідачем.

Відповідна правова позиція наведена і в постанові Верховного Суду від 30 липня 2018 року по справі № 906/860/17.

Підсумовуючи усе вищевстановлене у даній судовій постанові, колегія суддів приходить до висновку, що спірна земельна ділянка площею 20,00га надана та використовувалась Відповідачем на підставі чинного розпорядження голови Новоград-Волинської районної державної адміністрації, докази наявні в матеріалах справи свідчать, що Відповідачем вживались заходи з метою отримання правовстановлюючих документів на землю, також сплачувалась орендна плата за користування землею, що свідчить про надходження коштів до місцевого бюджету, а тому вказані дії не можуть кваліфікуватись в даному випадку як самовільне зайняття земельної ділянки, та бути підставою для застосування приписів статті 212 Земельного кодексу України.

Усе вищеописане є підставою для відмови в задоволенні позову Прокурора щодо звільнення та повернення самовільно зайнятої Відповідачем земельної ділянки.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відповідно, приймаючи таке рішення апеляційний господарський суд залишає без змін судове рішення в цій частині.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, 19 квітня 2019 року на адресу Господарського суду Житомирської області надійшла заява Прокурора в котрій він просив суд провадження у справі в частині позовних вимог про звільнення та повернення земельної ділянки площею 16 Га закрити у зв`язку із відсутністю предмета спору.

На підставу закриття провадження по даній справі в частині повернення та звільнення земельної ділянки, Прокурор посилається на те, що в ході розгляду справи встановлено що на даний час Відповідач фактично не використовує спірну земельну ділянку, що підтверджується довідками Позивача 2, а тому (керуючись пунктом 2 частини 1 статті 231 ГПК України) просив закрити провадження по даній справі.

Оцінивши подане місцевому господарському суду клопотання колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем.

Припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, можливе в разі, коли предмет спору існував на момент звернення до суду та припинив існування в процесі розгляду справи.

Водночас, поняття "юридичного спору" має широке тлумачення виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

В той же час, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладом відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Відповідно до довідок Позивача 2 від 11 березня 2019 року за № 426 та від 18 березня 2019 року за № 442 (а.с. 62-63) Відповідачем спірна земельна ділянка була передана 27 вересня 2018 року Позивачем 1 на баланс Позивача 2 та звільнена 18 грудня 2018 року.

Дана інформація підтверджується актом обстеження земельної ділянки Відповідача від 16 квітня 2019 року (а.с. 125).

Відтак, з доданих до матеріалів справи доказів вбачається, що спірна земельна ділянка була звільнена та передана Позивачу 2 ще до звернення Прокурора з даним позовом (12 лютого 2018 року), що свідчить проте, що предмету позову (в частині повернення та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки) вже не існувало на час звернення Прокурора з даним позовом.

Поряд з тим, колегія суддів констатує, що Прокурором та Позивачами належними та допустимими доказами не доведено факту самовільного зайняття земельної ділянки Відповідачем, що вказує на те, що спору в цій частині фактично не існувало на момент звернення до суду.

Таким чином судова колегія констатує, що неможливо врегулювати спір, якого не існувало, враховуючи, зокрема, той факт, що спірна земельна ділянка повернута Відповідачем Позивачу 2 до відкриття господарським судом провадження у даній справі, а тому закриття провадження по справі є апріорі неможливим. До такого ж висновку прийшов і місцевий господарський суд. Відтак суд апеляційної інстанції залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині.

Що ж стосується вимоги Прокурора про стягнення з Відповідача шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки в розмірі 16835 грн 84 коп, то колегія суддів зазначає наступне.

Стягнення завданої шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки за своєю правовою природою є деліктною відповідальністю, до якої Прокурор просить притягнути Відповідача.

Деліктна відповідальність - позадоговірна відповідальність за цивільним правом, пов`язана із заподіянням майнової і немайнової моральної шкоди внаслідок цивільного правопорушення.

Деліктна відповідальність настає при порушенні загального, обумовленого законом зобов`язання особи не завдати шкоду.

Деліктна відповідальність застосовується тільки за наявності цивільного правопорушення, під яким розуміється будь-яке порушення чужого суб`єктивного права.

До загальних умов деліктної відповідальності належать: наявність шкоди; протиправність поведінки правопорушника; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та результатом (шкодою); вина правопорушника. Вони визнаються загальними тому, що для виникнення деліктного зобов`язання їх наявність необхідна за будь-яких умов, якщо інше не визначено законодавством.

Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності певних, передбачених законом, умов. Їх сукупність створює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

За умовами частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою для покладення на Відповідачем деліктної відповідальності за шкоду, задану державі, є факт неправомірних дій чи бездіяльності, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наведена правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року в справі № 902/320/17).

Водночас, порядок обрахунку розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки визначається Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженого Постановою КМУ від 25 липня 2007 року N 963.

Так, пунктом 1 Методики визначено, що Методика спрямована на визначення розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним та фізичним особам, на всіх категоріях земель внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (далі - розмір шкоди).

Колегія суду зазначає, що підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, у відповідності до вимог Методики, є матеріали перевірки дотримання вимог земельного законодавства, а саме: акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства; протокол про адміністративне правопорушення; припис (з вимогою усунення порушення земельного законодавства); акт обстеження земельної ділянки тощо.

Розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки позивачем здійснено, виходячи з таких показників: площі, на якій виявлено самовільне зайняття земельної ділянки - 16,00 га; середньорічного доходу, який можна отримати від використання земель, не за цільовим призначенням, що визначений у додатку 1 до Методики, з урахуванням переліків, наведених у додатках 2 і 3 Методики (грн/га - 560,00 грн/га); коефіцієнт функціонального використання земель, визначений у додатку 4-1; коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель - 1,879. Згідно наданого розрахунку, розмір завданої Відповідачем шкоди становить 16835 грн 84 коп (а.с. 32).

Поряд з тим, Прокурор як на доказ самовільного зайняття земельної ділянки посилається на акт обстеження земельної ділянки, здійснений державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель у Житомирській області від 28 липня 2017 року, акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом обстеження - земельної ділянки №152-ДК/107/АП/09/01/-17 від 28 липня 2017 року, протокол про адміністративне правопорушення №152/ДК/0060П/07/01/-17 від 14 серпня 2017 року, постанову про накладення на керівника Відповідача ОСОБА_1 адміністративного стягнення №152-ДК/0054По/08 від 15 серпня 2017 року та на встановлений постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2018 року в справі №285/3247/17 факт наявності вини Відповідача.

Разом з тим, як встановлено вище в даній судовій постанові, надані Прокурором докази не свідчать про факт самовільного зайняття земельної ділянки площею 16,00га державної форми власності за межами села Лагульськ Брониківської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області, а встановлюють факт використання земельної ділянки без правовстановлюючого документа, що не є тотожним по своїй суті, та за що відповідальність у вигляді стягнення збитків (розрахованих на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу), не передбачено.

При цьому суд констатує, що доводи Прокурора, що самовільне використання Відповідачем спірної земельної ділянки та заподіяння шкоди доведено та встановлено постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2018 року в справі №285/3247/17 є необґрунтованим, оскільки вказаними судовим рішенням надано оцінку щодо правомірності прийняття постанови, якою притягнено до адміністративної відповідальності за статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення саме громадянином ОСОБА_1 (керівника Відповідача), та не доведено вину та протиправність поведінки Відповідача, і факту заподіяння шкоди (що вже встановлено вище в даній постанові).

Водночас, виходячи з системного аналізу правових норм, колегія суддів зазначає, що підставою для визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок та зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу є матеріали обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до чинного законодавства (акти перевірок, протоколи про адміністративні правопорушення, план кадастрової зйомки земельної ділянки та інше), а також інші докази, які підтверджують реальний розмір завданої шкоди.

Статтею 156 ЗК України визначено, шо власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що складений Державною інспекцією сільського господарства в Житомирській області розрахунок розміру заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки шкоди (на суму 138 823 грн 65 коп), за відсутності доказів того, що держава зазнала реальних збитків, внаслідок дій Відповідача, а також зважаючи на систематичну сплату Відповідачем орендної плати за користування земельною ділянкою та використання такої земельної ділянки за призначенням, на переконання судової колегії не відповідає вимогам статтей 22, 1166 Цивільного кодексу України, та статті 156 Земельного кодексу України.

В той же час, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що внаслідок користування Відповідачем спірною земельною ділянкою (який набув право користування земельною ділянкою у липні 2019 року; а.с. 161-167), настали негативні наслідки для держави у вигляді упущеної вигоди та завданих збитків. Прокурор не довів розміру неодержаних доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки або погіршення стану земельної ділянки. При цьому суд констатує, що власник земельної ділянки, який передав Відповідачу в оренду земельну ділянку, вимог до Відповідача не заявляв.

Відповідна правова позиція щодо стягнення шкоди наведена у поставі Верховного Суду від 22 травня 2019 року по справі № 311/1841/18.

За вказаних обставин Прокурором не доведено усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки Відповідача та вини Відповідача у завданні збитків. Дане в свою чергу, виключає юридичну можливість притягнення Відповідача до відповідальності у вигляді стягнення шкоди.

Відтак, колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з Відповідача шкоди в сумі 16835 грн 84 коп..

Відповідне рішення було прийнято і місцевим господарським судом, а тому апеляційний господарський суд залишає судове рішення без змін і в цій частині.

Що ж до правомірності звернення Прокурора з даним позовом в інтересах Позивача 1 та Позивача 2, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно з частинами 1, 2 статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 188 Земельного кодексу України визначено, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15), Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

У рішенні Конституційного Суду України 8 квітня 1999 року N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) зазначено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України, є підставою для порушення справи в арбітражному суді. Інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Оцінюючи підстави звернення Прокурора із даним позовом, судова колегія зазначає, що Позивач 1 з моменту закінчення терміну, визначеного приписом від 28 липня 2017 року не звернувся до суду з відповідним позовом, що є свідченням неналежного здійснення ним захисту інтересів держави у даних правовідносинах.

Крім того, в матеріалах справи міститься клопотання Позивача 1 від 19 грудня 2018 року №10-6-0.41-8989/2-18, в якому запропоновано Прокуратурі вжити заходи прокурорського реагування щодо припинення використання самовільно зайнятої земельної ділянки Відповідачем та відшкодування шкоди (а.с.27-28), що вказує на бездіяльність Позивача 1 в питанні вчинення дії щодо самостійного звернення з позовом для захисту інтересів держави.

Відтак, колегія суду констатує, що Прокурор правомірно звернувся у цій справі позовом на захист прав та інтересів держави в особі Позивача 1.

При цьому, суд апеляційної інстанції констатує, що правомірність звернення Прокурора з даним позовом апелянтом не заперечується та не оскаржується.

З огляду на усе вищезазначене в даній постанові апеляційний господасрький суд наголошує на тому, що Прокурором не доведено, а матеріалами справи не підтверджено вчиненням Відповідачем дій що б свідчили про самовільне зайняття спірної земельної ділянки.

Таким чином, перевіривши застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування рішення місцевого господарського суду та задоволення апеляційної скарги Прокурора.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно положень частини 1 статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

З огляду на все вищевказане, апеляційний господарський суд залишає апеляційну скаргу Прокурора без задоволення, а оспорювань рішення - без змін.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, суд залишає за Прокурором.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Житомирської області на рішення Господарського суду Житомирської області від 23 липня 2019 року в справі №906/158/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 23 липня 2019 року в справі №906/158/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу № 906/158/19 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 12 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Олексюк Г.Є.