ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 904/5909/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тулс"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01 липня 2019 року (головуючий - Вечірко І.О., судді - Кузнецов В.О., Чередко А.Є.) і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року (суддя Манько Г.В.) у справі

за позовом першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Тулс", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агентство з питань нотаріату та банкрутства",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради,

про визнання недійсним іпотечного договору і скасування державної реєстрації обтяжень на нерухоме майно

(у судовому засіданні взяв участь прокурор Савицька О.В.)

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Суть спору

1. Сторонами цього спору є перший заступник прокурора Дніпропетровської області (далі - "Прокурор"), який звернувся до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі - "Рада" та/або "Позивач"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Тулс" (далі - "Товариство" та/або "Відповідач - 1"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Агентство з питань нотаріату та банкрутства" (далі - "Агентство" та/або "Відповідач - 2") та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (далі - Департамент та/або "Третя особа").

2. Прокуратурою Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності міста Дніпро об`єктів нерухомого майна шляхом їх відчуження на користь приватних підприємств. Це відбувалося шляхом незаконного включення об`єктів нерухомого майна до ліквідаційної маси комунальних підприємств та його подальшого продажу в процедурах банкрутства.

3. За численними судовими рішеннями, винесеними на користь прокуратури Дніпропетровської області, суди визнали порушення у процедурах банкрутств комунальних підприємств та визнали право комунальної власності міста Дніпро на незаконно відчужені Товариству об`єкти нерухомого майна.

4. Проте, в подальшому прокуратурою було виявлено, що вказана нерухомість була передана Товариством в іпотеку Агентству на підставі відповідного договору, існування якого позбавляє законного власника нерухомості (територіальну громаду міста Дніпро) можливості в повному обсязі реалізовувати свої повноваження з володіння та розпорядження таким майном та може бути підставою для подальших незаконних дій щодо вказаної нерухомості, як-то: звернення стягнення на таку нерухомість за іпотечним договором, укладення наступних іпотек та інше.

5. Визнання цього іпотечного договору недійсним, а також скасування державної реєстрації обтяжень, яка була здійснена на його підставі є предметом розгляду у даній справі.

Хронологія подій та обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

6. Прокуратурою Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади міста Дніпро об`єктів нерухомого майна шляхом їх відчуження на користь приватних підприємств в процедурі банкрутства Виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства Амур-Нижньодніпровського району (справа № 38/5005/6637/2012), Комунального житлово-експлуатаційного підприємства "Лівобережжя" (справа № 38/5005/6636/2012), Виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району (справа № 38/5005/5752/2012), Комунального житлово-експлуатаційного підприємства "Південне" (справа № 34/5005/4591/2012).

7. З метою захисту інтересів держави прокуратурою області було оскаржено дії ліквідаторів підприємств-банкрутів у зазначених вище справах та рішеннями судів визнано неправомірними дії щодо включення до ліквідаційної маси нерухомого майна комунальної власності, визнано недійсними результати біржових торгів та договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі.

8. Отже, за результатами розгляду справ №№ 38/5005/6637/2012, 38/5005/6636/2012, 34/5005/4591/2012, 38/5005/5752/2012, 904/9643/16, 904/10544/16, 904/10386/17, 904/10670/16, 904/10055/16, 904/10392/17, 904/9637/16 суди ухвалили рішення щодо повернення до комунальної власності незаконно відчужене нерухоме майно, у тому числі:

(1) нежитлове приміщення № 78, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 3 на вул. Макухи Василя у м. Дніпро;

(2) нежитлове приміщення № 15, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 14 на вул. Семафорній у м. Дніпро;

(3) нежитлове приміщення № 48, розташоване на цокольному поверсі житлового будинку № 48, корпус 3 на вул. Запорізьке шосе у м. Дніпро;

(4) нежитлове приміщення № II, розташоване на першому поверсі та в підвалі житлового будинку № 6 на площі Металургів у м. Дніпро;

(5) нежитлове приміщення № 45, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 52 на проспекті Петровського у м. Дніпро;

(6) нежитлове приміщення № 69, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 127А на проспекті Слобожанському у м. Дніпро;

(7) нежитлове приміщення № 16, розташоване у житловому будинку № 60, корпус 5 на вул. Запорізьке шосе у м. Дніпро;

(8) нежитлове приміщення № 55, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 9 на проспекті Мануйлівському у м. Дніпро;

(9) нежитлове приміщення № 57, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 13 на проспекті Мануйлівському у м. Дніпро;

(10) нежитлове приміщення № 46, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 3 на проспекті Мануйлівському у м. Дніпро;

(11) нежитлове приміщення № 570, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 29 на вул. Шолохова у м. Дніпро;

(12) нежитлове приміщення № 571, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 29 на вул. Шолохова у м. Дніпро;

(13) нежитлове приміщення № 46, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 104 на вул. Білостоцького у м. Дніпро;

(14) нежитлове приміщення № 1, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 50 на проспекті Івана Мазепи у м. Дніпро;

(15) нежитлове приміщення № 108, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 31 на вул. Семафорній у м. Дніпро;

(16) нежитлове приміщення № 220, розташоване у житловому будинку № 40 на вул. Семафорній у м. Дніпро;

(17) нежитлове приміщення № 4, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 37А на вул. Дружній у м. Дніпро;

(18) нежитлове приміщення № 46, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 52 на проспекті Івана Мазепи у м. Дніпро;

(19) нежитлове приміщення № 157, розташоване на першому поверсі житлового будинку № 8 на вул. Савкіна у м. Дніпро;

(20) нежитлову будівлю, що розташована за адресою: проспект Слобожанський, 89А у м. Дніпро;

(21) будівлі та споруди, що розташовані за адресою: вул. Фосфорна, 5А у м. Дніпро;

(22) будівлі та споруди, що розташовані за адресою: вул. Володимира Самодриги, 39 у м. Дніпро.

9. В подальшому прокуратурою Дніпропетровської області було встановлено, що 28.07.2016 між відповідачами укладено Іпотечний договір (далі - Іпотечний договір) із реєстровим № 2553, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В.

(1) Згідно умов Іпотечного договору (пункт 1.1.) в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавець (Товариство) передав іпотекодержателю (Агентство) нерухоме майно, яке детально перелічено у пункті 8 цієї Постанови, і яке, як вже зазначалося, було повернуто до комунальної власності внаслідок прийняття судових рішень в ініційованих прокуратурою провадженнях. Крім цього, відповідно до пункту 1.7. Іпотечного договору, іпотекодавець заявив, гарантував і зобов`язався, що на дату укладення цього договору предмет іпотеки чи його частина не були предметом судового розгляду, що як виявилося, не відповідало дійсності у зв`язку із розглядом Господарським судом Дніпропетровської області скарг прокуратури Дніпропетровської області на дії ліквідаторів комунальних підприємств у справах №№ 38/5005/5752/2012, 38/5005/6636/2012, 38/5005/6637/2012 та 34/5005/4591/2012.

Узагальнене обґрунтування позовних вимог

10. Враховуючи описані вище обставини, до господарського суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся перший заступник прокурора Дніпропетровської області. В позові просить визнати недійсним Іпотечний договір № 2553 та внесені до Державного реєстру іпотек на його підставі записи, а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, які винесені приватним нотаріусом у зв`язку із посвідченням Іпотечного договору № 2553 у вигляді заборони відчуження зазначеного у договорі майна.

(1) В обґрунтування позову Прокурор зазначив, що існує загроза порушення охоронюваних законом прав та інтересів територіальної громади міста Дніпро, оскільки відповідно до чинного наразі Іпотечного договору Товариство передало в іпотеку нерухоме майно, яке є комунальною власністю, а тому у разі порушення Товариством своїх обов`язків, встановлених цим договором, Агентство зможе звернути стягнення на комунальну нерухомість, що є неприпустимим.

(2) Крім цього, наявність заборон на відчуження нерухомого майна, накладених в рамках Іпотечного договору, позбавляє територіальну громаду міста в особі Дніпровської міської ради можливості в повному обсязі розпоряджатись власним майном.

(3) В якості підстав для визнання Іпотечного договору недійсним та скасування відповідних реєстраційних записів Прокурором визначено положення статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, статті 5 Закону України "Про іпотеку", статей 26, 31-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

(4) Участь Прокурора у справі обґрунтовує положеннями статті 131-1 Конституції України, статей 2, 23 Закону України "Про прокуратуру", статей 4, 53 Господарського процесуального кодексу України та вказує, що Рада, яка мусить захищати інтереси територіальної громади у спірних правовідносинах такого обов`язку не виконує, тобто має місце бездіяльність уповноваженого державою органу, що дає Прокурору підстави захистити інтереси держави у даному провадженні.

Узагальнений зміст та мотиви судових рішень

11. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.03.2019 року, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.07.2019 року позовні вимоги задоволено повністю.

12. Приймаючи вказане рішення місцевий господарський суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував його наступним чином:

(1) Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

(2) Рішеннями Господарського суду Дніпропетровської області у справах № 38/5005/6637/2012, № 38/5005/6636/2012, № 34/5005/4591/2012, № 38/5005/5752/2012, № 904/9643/16, № 904/10544/16, № 904/10386/17, № 904/10670/16, № 904/10055/16, № 904/10392/17 та № 904/9637/16 встановлена належність, зазначених у п. 1.1. Іпотечного договору, об`єктів нерухомості до комунальної власності та на підставі рішень судів у вказаних справах проведено відповідну державну реєстрацію права власності, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

(3) Оскільки, за приписами статті 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, а рішеннями судів підтверджується, що іпотекодавцем за спірним договором іпотеки - Товариством - право власності на спірне нерухоме майно не набувалось (з огляду на визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку визначеному статтею 388 ЦК України), іпотечний договір в частині передачі нежитлових приміщень суперечить положенням статті 5 Закону України "Про іпотеку", що є підставою для визнання такого договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

(4) Оскільки, згідно з ч. 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, визнання Іпотечного договору недійсним є підставою для скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо предмета іпотеки.

(5) Щодо наявності ж підстав участі у даній справі Прокурора, суди зазначили, що незважаючи на те, що чинність Іпотечного договору реально порушує права та законні інтереси територіальної громади міста Дніпро, Радою до цього часу не вжито заходів цивільно-правового характеру, направлених на усунення перешкод у користуванні власністю, а тому при наявності такої бездіяльності уповноваженого органу місцевого самоврядування, участь Прокурора у даній справі є обґрунтованою, що відповідає вимогам статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та положенням Господарського процесуального кодексу України. Крім цього, у цій частині апеляційним судом також було враховано факт наявності кримінальних проваджень за фактом зловживання службовим становищем службовими особами Дніпровської міської ради, КВЖРЕП АНД району, КВЖРЕП Ленінського району, КЖЕП "Південне", КЖЕП "Лівобережжя" та арбітражних керуючих, які допустили незаконне відчуження комунального майна на користь третіх осіб, внаслідок чого із комунальної власності міста вибули об`єкти комунальної власності, загальною балансовою вартістю близько 8 000 000,00 грн, що спричинило тяжкі наслідки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13. Не погоджуючись із рішеннями судів, Товариство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою у якій просить постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.07.2019 року та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.03.2019 року скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи, що містяться в касаційній скарзі Товариства

14. Скарга Товариства побудована виключно на формальних аргументах та не стосується заперечень та/або спростувань встановлених судами обставин незаконності вибуття майна із комунальної власності на користь Товариства та правових оцінок, наданих судами цьому ж.

15. Товариство вважає, що при розгляді цієї справи судами було неправильно застосовано положення статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та порушено приписи статті 54 ГПК України, оскільки ними не було наведено обставин, які унеможливлюють або перешкоджають відповідному органу місцевого самоврядування - Дніпровській міській раді самостійно захищати інтереси територіальної громади. Так, судами не враховано того, що самого лише посилання Прокурора у позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює відповідні повноваження, не достатньо для того, що б вважати вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дотриманими.

16. Посилання на наявність досудового розслідування у відповідних кримінальних провадженнях та судовий розгляд справи не є доказами неналежного виконання Радою своїх повноважень щодо захисту інтересів держави, оскільки вказані кримінальні провадження відкриті за ознаками, передбаченими статтею 364 Кримінального кодексу України щодо участі службових осіб при здійсненні незаконного відчуження кримінального майна. Дніпровська міська рада має змогу самостійно брати участь у встановлено порядку шляхом здійснення процесуальних прав позивача.

17. Таким чином, Відповідач-1 вважає, що у даній справі відсутні, передбачені законом виключні випадки, коли прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі Ради.

Узагальнені доводи, що містяться у відзиві Прокурора

18. У зв`язку із бездіяльністю Дніпровської міської ради, після прийняття господарським судом рішень у справах про банкрутство комунальних підприємств, прокуратурою Дніпропетровської області у період з жовтня 2016 року по травень 2018 року пред`явлено до суду 155 позовних заяв про витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна комунальної власності. Вже на стадії звернення до суду із позовами в інтересах Дніпровської міської ради було укладено іпотечні договори. Про наявність договорів іпотеки зазначалось як під розгляду тих справ, так і під час наступних судових проваджень у яких брала участь Рада. Крім цього, як докази до скарг на дії ліквідаторів прокуратурою долучалися Деталізовані витяги з Державного реєстру прав на нерухоме майно, у яких також наявні відомості щодо іпотечних договорів. Копії позовних заяв та скарг направлялися до Ради. Державну реєстрацію права комунальної власності щодо частини нерухомого майна, яке є предметом договорів іпотеки, проведено ще восени 2016 року, майно передано володільцю за актами приймання-передачі. Таким чином, Дніпровська міська рада вже з 2016 року мала підстави для звернення до суду на захист інтересів громади, однак не здійснила жодних дій у цьому напрямку. Таким чином, Прокурором доведено той факт, що Рада протягом тривалого часу не вживала будь-яких заходів із захисту інтересів держави, а тому задля того, щоб такі інтереси не залишилися незахищеними Прокурор і звернувся до суду з позовом у даній справі.

19. Слід звернути увагу, що згідно правового висновку наданого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт не звернення Ради до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав би змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту порушених інтересів громади.

20. Прокурор в цілому погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з мотивів, що викладені в оскаржуваних судових рішеннях, а тому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.07.2019 року і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.03.2019 року у даній справі залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

21. Частиною 1 статті 300 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

22. Верховний Суд виходить з того, що (з урахуванням доводів касаційної скарги) єдиним спірним питанням касаційного провадження є:

Чи дотримано прокурором вимоги статей 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статті 53 Господарського процесуального кодексу при зверненні з позовом у даній справи, тобто, чи обґрунтував прокурор належним чином свою участь у даній справі та чи перевірили суди такі правові підстави участі прокурора?

23. Верховний Суд погоджується з висновками судів у даній справі зі сформульованого вище питання, а доводи касаційної скарги вважає суто формальними та необґрунтованими з огляду на таке.

24. За змістом частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

25. Статтею 53 ГПК України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

26. Передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 53 ГПК України в господарському процесі в будь-якій із п`яти форм є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

27. На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені статтею 53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом.

28. Так, відповідно до частин 3-5 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

29. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

30. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

31. Тобто, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

32. Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

33. Так, відповідно до абзацу 1 частини 3 та абзаців 1, 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

34. Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що прокурор має право звернутися до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або в інтересах держави з позовом, в якому зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або з позовом в інтересах держави, зазначивши про відсутність у відповідного органу повноважень щодо звернення до господарського суду. При цьому у будь-якому разі наявність підстав для представництва інтересів держави має бути обґрунтована прокурором у позовній заяві відповідно до приписів наведених норм.

35. У Рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

36. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

37. Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

38. Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

39. Аналіз положень частин 3-5 статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

40. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

41. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

42. "Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

43. "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

44. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

45. Колегія суддів звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

46. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

47. Екстраполюючи вказані висновки на правовідносини, що склалися у даній справі, Суд зазначає таке.

48. Щодо наявності порушених прав "інтересів держави" у позовній заяві Прокурор зазначив, що незважаючи на вжиті заходи, направлені на повернення до комунальної власності територіальної громади міста Дніпро великої кількості об`єктів нерухомості, законний власник (територіальна громада міста) до цього часу позбавлений можливості в повному обсязі реалізувати свої повноваження з володіння та розпорядження майном, оскільки чинність Іпотечного договору дозволяє іпотекодержателю звернути стягнення на комунальне майно. Крім цього, наявність заборон на відчуження такого майна, накладених в рамках Іпотечного договору, позбавляє територіальну громади міста можливості в повному обсязі розпоряджатися власним майном.

49. Вказане суди визнали належним обґрунтуванням і підстав втручатися у висновки судів у цій частині Верховний Суд не вбачає, адже, як вже зазначалося, наявність порушень "інтересів держави" є предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом і саме суди попередніх інстанцій, на відміну від касаційного суду, мають відповідні повноваження для такої оцінки.

50. Оскільки у даній справі мова йде про "перший виключний випадок", то Прокурором у позові роз`яснено, що уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах органом, виступає Дніпровська міська рада. Однак, незважаючи на те, що чинність Іпотечного договору реально порушує права та законні інтереси територіальної громади міста, Дніпровською міською радою до цього часу не вжито заходів цивільно-правового характеру, направлених на усунення перешкод у користуванні власністю.

51. В цій частині Суд звертається до правової позиції Великої Палати ерховного Суду, що викладена у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 і яка полягає у тому, що сам факт не звернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. 52. Так, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" саме Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права. У межах чинного процесуального закону як реалізацію принципу правової визначеності, так і формування сталої судової практики неможливо забезпечити без урахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування конкретних норм права до спірних правовідносин.
53. Згідно з частинами 5, 6 статті 13 цього Закону висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
54. Так як, Дніпровською міською радою протягом тривалого часу, незважаючи на наявну інформацію про порушення її інтересів, наявність численних судових проваджень ініційованих прокуратурою, не вчинено жодних дій із захисту інтересів громади, враховуючи вказану вище позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даній справі дійсно має місце "перший виключний випадок", який надає Прокурору право звертатися до суду за відповідним захистом.
55. Таким чином, оскільки Прокурором у позовній заяві обґрунтовано наявність порушених інтересів держави, а даний випадок є виключним в розумінні Конституції України, Закону України "Про прокуратуру" та ГПК України, ствердна відповідь на сформульоване вище Судом (пункт 22 цієї Постанови) питання очевидно є правильною.

56. Підсумовуючи Суд зазначає, що основні доводи касаційної скарги Товариства суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, а інші по суті є намаганням спрямувати Суд до необхідності втрутитися у фактичну складову судових рішень та здійснити переоцінку встановлених обставин, що є неприпустимим, адже Верховний Суд не може внутрішнє переконання судів попередніх інстанцій безпідставно підміняти власним.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

57. Відповідно до положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

58. Під час касаційного розгляду Верховним Судом не встановлено неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права. Оскаржувані судові рішення прийнято за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи і підстав для їх зміни чи відміни, за мотивів наведених у касаційній скарзі, судова колегія Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, не вбачає.

59. Судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тулс" залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01 липня 2019 року і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19 березня 2019 року у справі № 904/5909/18 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І.С.

Судді Берднік І.С.

Суховий В.Г.