номер провадження справи 4/112/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2019 Справа № 908/762/19

м. Запоріжжя Запорізької області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ», (69034, м. Запоріжжя, вул. Цимлянська, буд. 29-А), представник позивача Волтер Олег Веніамінович , (АДРЕСА_1 )

до відповідача 1 Держави Україна, (01220, м. Київ, вул. Банкова, буд. 11)

до відповідача 2 Запорізького окружного адміністративного суду, (69041, м. Запоріжжя, вул. Сергія Синенка, буд. 65-В)

про відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди в розмірі 9244,34 грн. та немайнової шкоди в розмірі 92443,40 грн.

Суддя Зінченко Н.Г.

секретар судового засідання Петриченко А.Є.

За участю представники сторін:

від позивача - Волтер О.В. - заступник директора, на підставі Виписки з Положення про дирекцію від 02.01.2019;

від відповідача 1 - не з`явився;

від відповідача 2 - Шмарін І.О., довіреність № 07.07/3137/19 від 23.01.2019;

Кошевий А.М., довіреність № 07.07/3135/19 від 23.01.2019;

29.03.2019 через підсистему «Електронний суд» до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ», м. Запоріжжя до Держави Україна і до Запорізького окружного адміністративного суду, м. Запоріжжя про відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди в розмірі 9244,34 грн., завданої обмеженням доступу до суду в Україні, та немайнової шкоди в розмірі 92443,40 грн., завданої відсутністю в національному законодавстві необхідної чіткості і точності. В позовній заяві позивач також просить визначити порядок виконання рішення шляхом стягнення заявлених сум шкоди з Державної казначейської служби України на користь ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ».

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 03.04.2019 у справі № 908/762/19 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ», м. Запоріжжя у відкритті провадження у справі за позовом до Держави Україна і до Запорізького окружного адміністративного суду, м. Запоріжжя про відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди в розмірі 9244,34 грн., завданої обмеженням доступу до суду в Україні, та немайнової шкоди в розмірі 92443,40 грн., завданої відсутністю в національному законодавстві необхідної чіткості і точності.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.07.2019 скасовано ухвалу господарського суду Запорізької області від 03.04.2019 у справі № 908/762/19, справу № 908/762/19 передано на розгляд господарському суду Запорізької області.

Згідно Витягу з протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 16.07.2019 справу № 908/762/19 передано на розгляд судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 22.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/762/19, справі присвоєно номер провадження справи 4/112/19, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.08.2019.

Підготовче судове засідання відкладалося до 09.09.2019, про що винесено ухвалу суду по справі від 12.08.2019.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 09.09.2019 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 908/762/19 до 21.10.2019, підготовче судове засідання відкладалося до 01.10.2019.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 01.10.2019 закрито підготовче провадження у справі № 908/762/19, справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні на 15.10.2019.

В судовому засіданні оголошувалася перерва перед судовими дебатами до 07.11.2019, про що зазначено в протоколі судового засідання від 15.10.2019.

В судовому засіданні 07.11.2019 справу розглянуто, на підставі ст. 240 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та долучених судом до матеріалів справи.

Представник відповідача 1 у справі - Держави Україна - в судове засідання 07.11.2019 не з`явився, про причини неявки суд завчасно не повідомив. Оскільки держава - це суверенна політико-територіальна організація суспільства, що володіє владою, яка здійснюється державним апаратом, про дату, час і місце розгляду справи № 908/762/19 відповідач 1 повідомлявся шляхом направлення всіх процесуальних документів по даній справі на адресу Президента України та Офісу Президента України, (м. Київ, вул. Банкова, буд. 11).

Дослідивши матеріали справи, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вирішив за можливе вирішити справу по суті за відсутності представника відповідача 1, оскільки його неявка не перешкоджає вирішенню спору.

Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній заяві та пред`явлені з наступних підстав: у 2015 році позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним рішення-вимогу про надання додаткових документів № 37023 від 25.04.2013. При зверненні до суду з цим позовом позивач керувався нормами п. 1 ст. 99 КАС України, якими передбачено можливість подавати позов в межах строку звернення до адміністративного суду: або у встановлений цим Кодексом строк; або у встановлений іншими законами строк. У зазначеному випадку позивач керувався п. 56.18 ст. 56 Податкового кодексу України, який встановлює, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14.09.2015 залишено без розгляду позовну заяву ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним рішення-вимоги про надання додаткових документів № 37023 від 25.04.2013 з підстав, що позивачем порушено встановлений КАС України 6-ти місячний строк звернення до суду. Мотивуючи ухвалене рішення Запорізький окружний адміністративний суд послався на лист Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1935/11/13-11. Проте, в даному випадку відповідачем 2 не були враховані зміни до Податкового кодексу України, внесені в 2013 році, якими платникам податків надано право на оскарження будь-якого рішення контролюючого органу. Отже, позивач вважає, що своїми діями Запорізький окружний адміністративний суд позбавив його права обирати в межах якого строку звернутися до адміністративного суду (встановленого КАС України або Податковим кодексом України), а також права обирати яке рішення контролюючого органу оскаржувати, чим обмежив позивачу доступ до суду. Через заборону застосовувати право вибору виникає суперечність між КАС України та Податковим кодексом України. Однак можливість виникнення таких суперечностей врегульована ст. 5 Податкового кодексу України, яка встановлює правила співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами: у разі, якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього кодексу. В 2017 році позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали від 14.09.2015 про залишення без розгляду позову ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним рішення-вимогу про надання додаткових документів № 37023 від 25.04.2013. Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 08.06.2017 заяву про перегляд ухвали за нововиявленими обставинами залишено без задоволення. Позивач вважає, що внаслідок ігнорування Запорізьким окружним адміністративним судом принципу верховенства права його позбавлено права на справедливий судовий розгляд, порушено принцип правової визначеності, основу якого утворює концепція передбачуваності. З урахуванням наведеного, на підставі ст. 56 Конституції України, позивач просить відшкодувати за рахунок держави матеріальну шкоду в розмірі 9244,34 грн. (розмір матеріальної шкоди позивач обґрунтовує тим, що на підставі рішення митниці про коригування митної вартості товару позивач сплатив додаткові 9244,34 грн. митних платежів), завдану обмеженням доступу до суду в Україні, та немайнову шкоду в розмірі 92443,40 грн., завдану відсутністю в національному законодавстві необхідної чіткості і точності. Визначити порядок виконання рішення - шляхом стягнення з державної казначейської служби України на користь ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» заявлених до стягнення сум.

Позивачем на підставі ст. 166 ГПК України надана суду відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якій позивачем викладені вищезазначені обґрунтування щодо підстав звернення до суду з позовом у даній справі.

Відповідач 2 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву № 07-07/33252/19 від 08.08.2019 і у запереченнях № 07-07/37175/19 від 03.09.2019. Свої заперечення проти заявлених вимог відповідач мотивує наступним: обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на ст. 56 ЦК України. Виходячи зі змісту зазначеної норми Конституції України єдиною та достатньою підставою для відшкодування шкоди є саме протиправність рішення, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Оскільки ухвала Запорізького окружного адміністративного суду від 14.09.2015 по справі № 808/4431/15 не оскаржувалась та на даний момент є такою, що набрала законної сили, вона не може вважатися протиправною та незаконною, як наслідок, ця ухвала не є підставою для відшкодування шкоди на підставі ст. 56 Конституції України, так само і на підставі ст. 1173 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» у межах обраного способу захисту є безпідставними. Також відповідач 2 просить суд при вирішенні даного спору врахувати, що перелік справ, які відносяться до юрисдикції господарських судів, визначений ст. 20 ГПК України. Відповідно до цієї статті до компетенції господарського суду не належить перегляд судових рішень адміністративного суду. Отже, господарський суд не наділений повноваженнями оцінювати правомірність судових рішень адміністративного суду. Також відповідач 2 зауважує, що позивач, розраховуючи розмір немайнової шкоди не навів доказів обчислення та не обґрунтував саме такий заявлений розмір немайнової шкоди. З урахуванням зазначеного, відповідач 2 просить суд в позові відмовити повністю.

З Офісу Президента України за підписом Представника Президента України Байдаченко О.І. на адресу господарського суду Запорізької області надійшли письмові пояснення № 30-06/157 від 10.10.2019 у справі № 908/762/19, в яких зазначено, що відповідно до положень ст. 102 Конституції України Президент України, як глава держави, виступає від її імені і є гарантом додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. В Основному Законі України розмежовуються такі поняття як держава, органи державної влади, посадові і службові особи. Обов`язковою умовою участі у господарському судочинстві того чи іншого суб`єкта від імені Держави Україна є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади. Повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України. Статтею 106 Конституції України не передбачено обов`язку Глави держави втручатися в діяльність органів правосуддя, перевіряти на відповідність закону судові рішення, відшкодовувати шкоду, спричинену незаконними діями посадив осіб державних органів, а також брати участь у судових розглядах за позовами до Держави Україна. Таким чином, ані Президент України, ані Офіс Президента України не є учасниками судового процесу у справі № 908/762/19,а, відтак, не наділені процесуальними правами та обов`язками.

Розглянувши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників позивача і відповідача 2, суд

УСТАНОВИВ

З матеріалів справи вбачається, що 03.08.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» (позивач у даній справі) звернулося до Запорізького окружного адміністративного суду (відповідач 2 у даній справі) з позовом до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним рішення-вимоги про надання додаткових документів № 37023 від 25.04.2013. При зверненні до суду з цим позовом позивач керувався нормами п. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якими передбачено можливість подавати позов в межах строку звернення до адміністративного суду: або у встановлений цим Кодексом строк; або у встановлений іншими законами строк. Подаючи зазначений позов, позивач керувався п. 56.18 ст. 56 Податкового кодексу України, який встановлює, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14.09.2015 у справі № 808/4431/15 залишено без розгляду позовну заяву ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним рішення-вимоги про надання додаткових документів № 37023 від 25.04.2013 з підстав порушення позивачем встановленого КАС України 6-ти місячний строк звернення до суду. При цьому, Запорізьким окружним адміністративним судом зазначено, що строк звернення до суду, визначений, ст., ст. 56, 102 Податкового кодексу України, може застосовуватись щодо оскарження рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання, у підтвердження чого посилався на лист Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1935/11/13-11.

Позивач стверджує, що Запорізьким окружним адміністративним судом не враховані зміни до Податкового кодексу України, внесені в 2013 році, якими платникам податків надано право на оскарження будь-якого рішення контролюючого органу. Отже, позивач вважає, що своїми діями Запорізький окружний адміністративний суд позбавив його права обирати в межах якого строку звернутися до адміністративного суду (встановленого КАС України або Податковим кодексом України), а також права обирати яке рішення контролюючого органу оскаржувати. Внаслідок позбавлення позивача права вибору обмежується доступ до суду. Через заборону застосовувати право вибору виникає суперечність між Кодексом адміністративного судочинства України та Податковим кодексом України, а в адміністративних судах України відбувається неоднакове застосування п. 1 ст. 99 КАС України.

Як зазначає позивач, можливість виникнення таких суперечностей врегульована ст. 5 Податкового кодексу України, яка встановлює правила співвідношення податкового законодавства з іншими законодавчими актами: у разі, якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього кодексу. Позивач зауважує, що в ряді адміністративних судів України зазначене правило ігнорується.

12.04.2017 позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали від 14.09.2015 у справі № 808/4431/15 про залишення без розгляду позову ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» до Запорізької митниці ДФС про визнання протиправним рішення-вимогу про надання додаткових документів № 37023 від 25.04.2013, сподіваючись, що суд врахує зміни до податкового законодавства.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 08.06.2017 у справі № 808/4431/15 заяву про перегляд ухвали від 14.09.2015 за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Таким чином, позивач стверджує, що внаслідок ігнорування Запорізьким окружним адміністративним судом принципу верховенства права, ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» позбавлено права на справедливий судовий розгляд, порушено принцип правової визначеності, основу якого утворює концепція передбачуваності.

З урахуванням наведеного, на підставі ст. 56 Конституції України, позивач просить господарський суд Запорізької області відшкодувати за рахунок держави матеріальну шкоду в розмірі 9244,34 грн. (розмір матеріальної шкоди позивач обґрунтовує тим, що на підставі рішення митниці про коригування митної вартості товару позивач сплатив додаткові 9244,34 грн. митних платежів), завдану обмеженням до ступу до суду в Україні, та немайнову шкоду в розмірі 92443,40 грн., завдану відсутністю в національному законодавстві необхідної чіткості і точності. Позов обґрунтовано посиланням на ст. 2 ЦК України та ст. 56 Конституції України.

Проаналізувавши норми законодавства, оцінивши представлені сторонами письмові докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті, а саме: шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Відповідно до ст. 1173 ГПК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм законодавства, єдиною та достатньою підставою для відшкодування шкоди є саме протиправність рішення, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства.

При цьому, пунктом 8 частини 1 цієї ж статті (129) Конституції України унормовано, що забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення також є однією із засад судочинства.

Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, пунктами 6, 7 частини 3 статті 2, визначено, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, в тому числі, є: забезпечення права на апеляційний перегляд справи, забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом.

Таким чином, Конституція України та нормами процесуального законодавства (в тому числі Кодексу адміністративного судочинства України) надають особі, яка вважає рішення суду протиправним, право на апеляційний перегляд та касаційне оскарження такого рішення суду. Саме в рамках апеляційного або касаційного провадження встановлюється або спростовується протиправність оскаржуваного рішення суду.

За приписами ч. 1 ст. 245 КАС України (в редакції, чинній на час ухвалення судових рішень від 14.09.2015 і від 08.06.2017 у справі № 808/4431/15) постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

З інформації, розміщеної на офіційному веб-порталі Судової влади України «Єдиний державний реєстр судових рішень» http: //reyestr. court. gov. ua/, ухвали Запорізького окружного адміністративного суду від 14.09.2015 і від 08.06.2017 у справі № 808/4431/15 сторонами у справі не оскаржувалися ні в апеляційному порядку, ні в касаційному порядку (позивачем у даній справі цей факт не оспорюється) та на даний час є такими, що набрали законної сили. Названий веб-портал згідно з Законом України «Про доступ до судових рішень» № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.

За таких обставин, оскільки ухвала Запорізького окружного адміністративного суду від 14.09.2015 по справі № 808/4431/15 не оскаржувалась та на даний момент є такою, що набрала законної сили, вона не може вважатися протиправною та незаконною, як наслідок, ця ухвала не є підставою для відшкодування шкоди на підставі ст. 56 Конституції України, так само і на підставі ст. 1173 ЦК України.

Крім того, при вирішенні спору у даній справі враховується, що ухвала Запорізького окружного адміністративного суду від 14.09.2015 по справі № 808/4431/15 за своєю правовою природою не є кінцевим процесуальним документом по суті спору суду першої інстанції, оскільки зазначеною ухвалою позовну заяву ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» залишено без розгляду.

За загальним правилом підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов`язання, які виникають з угод або внаслідок заподіяння шкоди, що передбачено ст. 11 ЦК України.

Статтею 22 ЦК України визначено, що збитками (шкодою) є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Аналогічні положення викладені в статті 225 ГК України.

Виходячи з загальних принципів цивільного права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків (шкоди), потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки; 2) наявності збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

Тобто, для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків (шкоди) позивач повинен довести наявність у нього збитків (шкоди), протиправних винних дій відповідача у вигляді неналежного виконання договірних зобов`язань, та причинного зв`язку між збитками позивача та діями відповідача, і, як наслідок, вимога про відшкодування збитків може пред`являтися виключно у разі, якщо збитки є результатом порушення права і виключно до особи, яка це право порушила.

З огляду на викладене можливо зробити висновок, що збитками (шкодою) у розумінні положень цивільного законодавства, є реальні витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також неодержані доходи, які він би отримав у разі якщо його право не було би порушено. Зобов`язання відшкодування завданої шкоди (збитків) є наслідком неправомірної поведінки особи, яка порушує законні цивільні права іншої особи, тобто деліктна відповідальність настає лише за винне завдання шкоди. Шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

За таких обставин, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності в діях Запорізького окружного адміністративного суду елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди в розмірі 9244,34 грн., завданої обмеженням доступу до суду в Україні, та немайнової шкоди в розмірі 92443,40 грн., завданої відсутністю в національному законодавстві необхідної чіткості і точності.

Стосовно позовних вимог, заявлених до Запорізького окружного адміністративного суду, то суд вважає за необхідне зауважити таке.

Згідно із частиною 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23.05.2001 № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.

Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (Рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06, пункт 33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухваленого або вчиненого після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16.10.2019 у справі № 1340/4052/18. Подібні за змістом висновки викладені також в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 29.05.2019 у справі № 489/5045/18.

Позовні вимоги у даній справі мотивовані незгодою позивача з висновками Запорізького окружного адміністративного суду, викладеними в ухвалі від 14.09.2015 у справі № 808/4431/15 про залишення без розгляду позовної заяви.

З урахуванням вище викладеного, незгода ТОВ «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» з рішенням (діями) Запорізького окружного адміністративного суду щодо залишення без розгляду позовної заяви у справі № 808/4431/15 не може бути реалізована інакше ніж в межах порядку, передбаченого процесуальним законом. Відтак, обставини щодо незаконності рішення Запорізького окружного адміністративного суду, ухваленого 14.09.2015 у справі № 808/4431/15, не можуть бути предметом розгляду і вирішення в судах жодної юрисдикції.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Відповідно до ч., ч. 1-4 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд визнає позовні вимоги недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи позивача, наведені в обґрунтування заявлених ним вимог, не знайшли свого підтвердження за встановлених судом обставин, що склались між сторонами.

Заперечення відповідача 2 на заявлені позовні вимоги враховані судом при вирішенні даного спору.

Враховуючи вище наведене, в задоволені позову відмовляється повністю.

З огляду на приписи ст. 129 ГПК України, приймаючи до уваги, що позивач у даній справі за подання позову про відшкодування за рахунок держави шкоди звільнений від сплати судового збору, та висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, розподіл судових витрат у даній справі не здійснюється.

Керуючись ст., ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ», м. Запоріжжя до Держави Україна і до Запорізького окружного адміністративного суду, м. Запоріжжя про відшкодування за рахунок держави матеріальної шкоди в розмірі 9244,34 грн., завданої обмеженням доступу до суду в Україні, та немайнової шкоди в розмірі 92443,40 грн., завданої відсутністю в національному законодавстві необхідної чіткості і точності, відмовити повністю.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст. ст. 240, 241 ГПК України « 18» листопада 2019.

Суддя Н. Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.