ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2019 р. Справа№ 910/4434/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику та повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.07.2019 (повне рішення складено 18.07.2019)

у справі № 910/4434/19 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхової компанії "Альфа-Гарант"

про стягнення 14 662, 50 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2019 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" 14662,50 грн, з яких: 13700,00 грн страхового відшкодування, 207,19 грн 3% річних та 755,31 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №003226/4640/0100263 від 09.08.2017 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля BMW, державний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля MAN, державний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно ДТП, застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/006968674, а тому позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/4434/19 в позові відмовлено повністю.

Суд першої інстанції виходив з того, що заявлена до стягнення з відповідача сума страхового відшкодування позивачем належними та допустимими доказами не підтверджена, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 13700,00 грн. задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погодившись з прийняти рішення, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що останнє прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує на те, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не надав оцінки доказам позивача, які було подано до суду, на підтвердження розміру збитку (ремонтна калькуляція, акт огляду, фото пошкоджень, страховий акт, заява-погодження, платіжне доручення), які лише в комплексі є належними та допустимими.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, Товариством з обмеженою відповідальністю "Страхової компанії "Альфа-Гарант" подано відзив, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/4434/19; ухвалено здійснювати розгляд апеляційної скарги за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строк для надання можливості скористатися наданими ст. 267 Господарського процесуального кодексу України правами протягом семи днів з дня отримання даної ухвали.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 09.08.2017 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №003226/4640/0100263 від 09.08.2017 (далі - договір), об`єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, а саме: автомобілем BMW, державний номер НОМЕР_1 , на випадок настання страхових випадків, зокрема, пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин внаслідок ДТП.

29.05.2018 о 12 год. 30 хв. у місті Вінниці сталася ДТП за участю автомобіля BMW, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля MAN, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2

Вищезазначена дорожньо-транспортна пригода за взаємним погодженням водіїв була оформлена повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколом).

Згідно з абз. 3 пункту 2.11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, визначено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів, зазначених у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови експлуатації таких транспортних засобів особами, відповідальність яких застрахована, відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за умови досягнення згоди водіїв таких транспортних засобів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та у разі складення такими водіями спільного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду відповідно до встановленого Моторним (транспортним) страховим бюро зразка. У такому випадку водії згаданих транспортних засобів після складення ними зазначеного в цьому пункті повідомлення звільняються від обов`язків, передбачених підпунктами "д" - "є" пункту 2.10 цих Правил.

Відповідно до пункту 33.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідний підрозділ Національної поліції про її настання.

Судом першої інстанції встановлено, що наявне в матеріалах справи повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол) є заповненим обома учасниками дорожньо-транспортної пригоди у відповідних частинах, що стосуються інформації про транспортний засіб А та транспортний засіб В, зазначено у відповідних пунктах дату, час та місце дорожньо-транспортної пригоди, наявна схема дорожньо-транспортної пригоди, визначені обставини дорожньо-транспортної пригоди для пояснення цієї схеми, а також відсутні зауваження водіїв стосовно відомостей, які зазначені у даному європротоколі. Крім того, у повідомленні міститься інформація про наявність полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також зазначено про відсутність постраждалих в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, з огляду на приписи чинного законодавства, суд приймає повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду б/н від 29.05.2018 як належний доказ вчинення 29.05.2018 дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів BMW, державний номер НОМЕР_1 , та MAN, державний номер НОМЕР_2 .

Дослідивши схему та обставини дорожньо-транспортної пригоди, які вказані водіями у повідомленні, місцевий господарський суд дійшов до висновку про порушення Правил дорожнього руху водієм транспортного засобу MAN, державний номер НОМЕР_2 , та наявності вини водія автомобіля MAN, державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі страхового акта №00261183 від 05.06.2018, у відповідності до розрахунку суми страхового відшкодування, визначеного вказаним актом, та заяви страхувальника про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування позивач, виконуючи свої зобов`язання за Договором, здійснив відшкодування завданої шкоди внаслідок ДТП шляхом виплати страхувальнику коштів у сумі 14200,00 грн. по системі Аваль Експрес (за вказівкою страхувальника), що підтверджується платіжним дорученням №026114 від 06.06.2018.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 14200,00 грн. право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з інформацією з єдиної централізованої бази даних, наданою Моторним (транспортним) страховим бюро України на запит суду, станом на момент ДТП цивільна відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля MAN, державний номер НОМЕР_2 , була застрахована Товариством з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/006968674 з встановленим розміром страхової суми за шкоду заподіяну майну - 100000,00 грн, франшизи - 500,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.06.2018 (лист №4711 від 15.06.2018) позивач направив на адресу відповідача заяву №22492 про відшкодування шкоди, завданої ДТП, у розмірі 14200,00 грн. В якості додатків до заяви зазначено такі документи: наказ; страховий акт; заява про подію; пояснення щодо події; заява на погодження суми відшкодування; європротокол; акт огляду з фото; ремонтна калькуляція; договір страхування; посвідчення водія; свідоцтво про реєстрацію автомобіля; поліс ОСЦПВВНТЗ потерпілого; платіжне доручення; довіреність представника.

Як на доказ вручення відповідачу 19.06.2018 вказаної заяви та доданих до неї документів позивач посилається на рекомендоване повідомленням про вручення поштового відправлення №029 (копія наявна у справі).

Факт отримання заяви відповідачем не заперечується.

Водночас, листом відповідача від 07.11.2018 № 12/3117 підтверджується, що відповідач розглянув вказану заяву позивача без додатків та відмовив у страховій виплаті на підставі п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з посиланням на невиконання позивачем положень ч. 33.1.1 ст. 33-1 вказаного Закону.

Дані обставини стали підставою для звернення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування з відповідача.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Порядок здійснення страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України встановлено розділом ІІІ Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Отже, правовідносини, які складись між сторонами підпадають під правове регулювання Закону Україну "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Пунктом 36.1 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

За приписами п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

При цьому, п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування).

Як зазначено вище, 18.06.2018 (лист №4711 від 15.06.2018) позивач направив на адресу відповідача заяву №22492 про відшкодування шкоди, завданої ДТП, у розмірі 14200,00 грн., факт отримання якої відповідачем не заперечується.

Однак, заперечуючи проти позову відповідач вказує на те, що при розкритті конверту уповноваженою особою відповідача було виявлено, що у ньому знаходиться лише заява №22492 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за вих.№4711 від 15.06.2018 без жодних додатків, про що працівниками Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії "Альфа-Гарант" було складено відповідний акт.

Позивач стверджує, що на адресу відповідача разом з заявою було направлено усі перелічені у заяві додатки. Однак зазначене твердження судом відхиляється як таке, що не підтверджено належними та допустимими доказами, оскільки надане позивачем рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не підтверджує ні зміст листа, ні перелік документів, які вкладено у таке поштове відправлення.

Разом з тим, як зазначалось вище, отримання заяви про виплату страхового відшкодування відповідачем не заперечується.

Вище також зазначено, що відповідач листом від 07.11.2018 № 12/3117 відмовив у страховій виплаті на підставі п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з посиланням на невиконання позивачем положень ч. 33.1.1 ст. 33-1 вказаного Закону.

Так, відповідно до ч. 33.1.1 ст. 33-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

Натомість, суд звертає увагу, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) згідно з п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Отже, з сукупного аналізу наведених вище норм та враховуючи розподіл обов`язку доказування між сторонами, встановлений ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, саме відповідач, як особа, яка відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування, і повинна довести обґрунтованість причин відмови, а саме, що зі сторони позивача мало місце не тільки невиконання ним встановлених законом обов`язків, а і що саме це невиконання призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Проте відповідач не обґрунтував, невиконання позивачем яких саме обов`язків призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, зокрема, враховуючи, що відповідачем було отримано заяву, яка містила відомості про дату і місце скоєння ДТП, його учасників, номери транспортних засобів, номер полісу відповідача, номер договору добровільного страхування відповідача, розмір виплаченого позивачем відшкодування, реквізити для перерахування коштів, номери зв`язку з виконавцем.

Відповідно до п. 35.2 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" перелік документів, які повинні бути додані до заяви, разом з цим саме по собі недодання якогось з документів до заяви не має наслідком автоматичну відмову у страховій виплаті.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач мав довести, що таке ненадання, але за наявності всіх вказаних у заяві відомостей, призвело до неможливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Враховуючи все викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.3 ч. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з посиланням на невиконання позивачем положень ч. 33.1.1 ст. 33-1 вказаного Закону,є необґрунтованою.

Разом з тим, відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що визначаючи належний до виплати розмір страхового відшкодування (13700,00 грн.), позивач виходив із того, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу склала 30034,20 грн. При цьому, позивач посилається на ремонтну калькуляцію №00261183 від 04.06.2018, складену за допомогою системи AUDATEX (копія наявна в матеріалах справи), а також вказує, що розмір страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту №003226/4640/0100263 від 09.08.2017 у сумі 14200,00 грн. погодив зі своїм страхувальником.

Однак, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вищевказана калькуляція в розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не є належним та допустимим доказом того, що вартість ремонту автомобіля BMW, державний номер НОМЕР_1 , необхідного для відновлення транспортного засобу внаслідок його пошкодження при ДТП, становить саме 30034,20 грн.

Так, у даній калькуляції не зазначено ким і у зв`язку з чим (для яких цілей) вона складена; відсутні першоджерела для заповнення даних в ручну; підпису особи, яка її склала, вказана калькуляція також не містить.

Крім того, акт огляду транспортного засобу № 00261183 від 30.05.2019 (а.с.28-29) не містить підпису власника ТЗ.

Інших документів, на підставі яких можливо було б встановити вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу (і, як наслідок, визначити належну до виплати відповідачем суму страхового відшкодування за спірним страховим випадком), таких як звіту, складеного суб`єктом оціночної діяльності, рахунку СТО тощо, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано.

Таким чином, заявлена до стягнення з відповідача сума страхового відшкодування позивачем належними та допустимими доказами не підтверджена, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача страхового у розмірі 13700,00 грн. задоволенню не підлягають.

Як наслідок, не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на заявлену до стягнення суму відшкодування.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/4434/19 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281- 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/4434/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2019 у справі №910/4434/19 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/4434/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України та у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.11.2019 після виходу судді Михальської Ю.Б. з відпустки.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка