ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року Справа № 903/493/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Якимчук О.М. - адвокат, представник за довіреністю від 22.12.2018р.

№007.1Др-27-1218

від відповідача: Сорочук А.М. - представник за довіреністю від 29.12.2018р. №38/01/26-2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області, м.Луцьк

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 04.09.19р. суддею Якушевою І.О. о 10:34 год. у м.Луцьку, повний текст складено 06.09.19р.

у справі № 903/493/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз Збут", м.Луцьк

до Головного управління Національної поліції у Волинській області, м.Луцьк

про стягнення 292 574,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз Збут" до Головного управління Національної поліції у Волинській області про стягнення 292574,59грн. задоволено повністю.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз збут" 249313,69грн. заборгованості, 32773,92грн. пені, 2758,27грн. процентів річних, 7728,71грн. збитків, завданих інфляцією, 4388,62грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Головне управління Національної поліції у Волинській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 та ухвалити нове, яким зменшити суму стягнення пені, процентів річних, збитків завданих інфляцією та витрат пов`язаних з оплатою судового збору.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- покликається на те, що Господарським судом Волинської області у рішенні від 04.09.2019р. встановлено наявність трьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправну бездіяльність ГУНП у Волинській області, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірною бездіяльністю і заподіюваною шкоду, внаслідок чого суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ГУНП у Волинській області на користь позивача майнової шкоди, однак, скаржник вважає, що Господарський суд Волинської області неналежно дослідив докази у справі;

- вказує, що як вбачається з акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.11.2018р. по 13.05.2019р. Головним управлінням Національної поліції у Волинській області своєчасно сплачено вартість наданих послуг з постачання природного газу на загальну суму 1192876,45грн.. Вказані дії свідчать про вжиття Головним управлінням Національної поліції у Волинській області заходів добросовісного виконання зобов`язання;

- звертає увагу на те, що зобов`язання, яке передбачене договором на постачання природного газу не виконане своєчасно відповідачем з причин, які напряму не залежать від нього (фінансування з Держбюджету), враховуючи його скрутне матеріальне становище, незначності прострочення виконання, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про заподіяння тяжких наслідків позивачу неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати природного газу, а тому ГУНП у Волинській області вважає, що суд при постановлені рішення у справі належно не оцінив обставин, які мають значення для справи, не перевірив наявність складу цивільного правопорушення.

Листом Північно - західного апеляційного господарського суду №903/493/19/4344/19 від 27.09.2019р. матеріали справи №903/493/19 витребувано з Господарського суд Волинської області.

03.10.2019р. до Північно - західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/493/19.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 03.10.2019р. апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 залишено без руху та встановлено скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги та надання суду відповідні докази, зокрема, доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

21.10.2019р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Головного управління Національної поліції у Волинській області на виконання ухвали Північно - західного апеляційного господарського суду від 03.10.2019р. у справі №903/493/19 надійшов супровідний лист від 18.10.2019р. №494/26/01-2019 з додатком про сплату судового збору в сумі 2881,50грн., зокрема, платіжне доручення від 16.10.2019р. №7234.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 22.10.2019р., враховуючи ухвалу від 31.10.2019р. про виправлення описки, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 та призначено справу №903/493/19 до розгляду на 11.11.2019 р. об 14:30год..

05.11.2019р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз збут" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 - без змін.

Представник скаржника в судовому засіданні 11.11.2019р. підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 скасувати частково та ухвалити нове, яким зменшити до стягнення суму штрафних санкцій, зокрема пені, згідно уточнення представника в судовому засіданні.

В судовому засіданні 11.11.2019р. представник позивача заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідності до ст.ст.222, 223 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол судового засідання.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 01.11.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз збут" (постачальник) та Головним управлінням Національної поліції у Волинській області (споживачем) було укладено договір №41АВVL-522-18 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів (далі - договір), згідно п.1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити споживачу у 2018 році природний газ в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

У відповідності до п. 4.2, 4.2.1 договору, оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в наступному порядку: 50% місячної вартості запланованого обсягу газу сплачується на умовах попередньої оплати до 10 числа поточного звітного місяця постачання. Оплата залишку вартості спожитого газу здійснюється споживачем до 10 числа місяця, наступного за звітним, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок (зазначений в рахунку-фактурі) постачальника суми, визначеної двостороннім актом прийому-передачі газу, виходячи з розрахунку вартості обсягу постачання газу у звітному періоді.

Пунктом п.6.2.1 договору сторони встановили, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу.

Цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (за наявності) сторін і діє в частині постачання газу 01.11.2019р. до 31.12.2018р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Договір від 01.11.2018р. №41АВVL-522-18 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Згідно додаткової угоди №1 від 01.11.2018р. до вказаного договору поставки сторони виклали п.3.2. договору в новій редакції, домовившись, що ціна газу становить 14 523,84грн. за 1000куб.м..

Також, 01.12.2018р. сторони уклали додаткову угоду №2 до зазначеного вище договору поставки, відповідно до якої виклали пункт 3.2 договору в новій редакції, узгодивши, що ціна газу становить 13 734,12грн. за 1000 куб.м..

Крім того, додатковою угодою №2 від 01.01.2019р. до договору поставки, сторони домовились, що ціна газу становить 12 523,44грн. за 1000 куб.м.; додаткова угода вступає в дію з 01.01.2019р..

На виконання договору від 01.11.2018р. №41АВVL-522-18 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз збут" в грудні 2018 року та в січні 2019 року Головному управлінню Національної поліції у Волинській області було передано природний газ на загальну суму 1 087 968,19грн. відповідно до актів приймання-передачі природного газу до договору на постачання природного газу №ВОЗ00013676 від 31.12.2018р., №ВОЗ00013923 від 31.12.2018р., №ВОЗ00013999 від 31.12.2018р., № ВОЗ00014594 від 31.12.2018р., №ВОЗ00014597 від 31.12.2018р., №ВОЗ00014638 від 31.12.2018р., №ВОЗ00014649 від 31.12.2018р., №ВОЗ89000348 від 31.01.2019р., №ВОЗ89000349, №ВОЗ89001127 від 31.01.2019р., №ВОЗ89000439 від 31.01.2019р., №ВОЗ389001372 від 31.01.2019р., №ВОЗ89001523 від 31.01.2019р., №ВОЗ89001582 від 31.01.2019р., №ВОЗ89001618 від 31.01.2019р..

Однак , Головне управління Національної поліції у Волинській області частково виконало взяті на себе зобов`язання, оплативши переданий йому природний газ на суму 838 654,50грн..

Таким чином, станом на 04.07.2019р. заборгованість відповідача перед Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз Збут" за договором на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів №41АВVL-522-18 від 01.11.2018р. становила 249 313,69грн..

За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз Збут" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області в якому просило стягнути 292574,59грн., з них: 249313,69грн. заборгованості за договором на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів №41АВVLz522-18 від 01.11.2018р., 32773,92грн. пені, 2758,27грн. процентів річних, 7 728,71грн. збитків, завданих інфляцією.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз Збут" посилається на неналежне виконання Головним управлінням Національної поліції у Волинській області договору на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів №41АВVLz522-18 від 01.11.2018р. щодо повного та своєчасного розрахунку за поставлений газ.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 08.07.2019р. було відкрито провадження у справі №903/493/19; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст.165 ГПК України.

17.07.2019р. до Господарського суду Волинської області від відповідача надійшов відзив №341/26/01-2019 від 17.07.2019р. на позовну заяву, в якому останній позов визнає частково: на суму основного боргу в розмірі 249 313,69грн., а в задоволенні штрафних санкцій в розмірі 43206,90грн. просить відмовити, з посиланням на те, що зобов`язання з оплати переданого відповідачу природного газу виконано несвоєчасно з причин, які не залежать від Головного управління Національної поліції у Волинській області, оскільки фінансування здійснюється з Держбюджету. Крім того, просить врахувати скрутне матеріальне становище відповідача, незначність прострочення виконання зобов`язання, відсутність доказів про заподіяння тяжких наслідків позивачу неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати природного газу.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 31.07.2019р. було закрито підготовче провадження; призначено справу до судового розгляду по суті.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 позов задоволено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно з ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст.265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст.526 ЦК України, положення якої кореспондуються зі ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених Господарським кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 ст.598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до приписів ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз збут" (постачальник) та Головним управлінням Національної поліції у Волинській області (споживачем) було укладено договір №41АВVL-522-18 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачу у 2018 році природний газ в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

На виконання договору від 01.11.2018р. №41АВVL-522-18 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів Товариством з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз збут" в грудні 2018 року та в січні 2019 року Головному управлінню Національної поліції у Волинській області було передано природний газ на загальну суму 1 087 968,19грн. про що свідчать акти приймання-передачі природного газу до договору на постачання природного газу №ВОЗ00013676 від 31.12.2018р., №ВОЗ00013923 від 31.12.2018р., №ВОЗ00013999 від 31.12.2018р., № ВОЗ00014594 від 31.12.2018р., №ВОЗ00014597 від 31.12.2018р., №ВОЗ00014638 від 31.12.2018р., №ВОЗ00014649 від 31.12.2018р., №ВОЗ89000348 від 31.01.2019р., №ВОЗ89000349, №ВОЗ89001127 від 31.01.2019р., №ВОЗ89000439 від 31.01.2019р., №ВОЗ389001372 від 31.01.2019р., №ВОЗ89001523 від 31.01.2019р., №ВОЗ89001582 від 31.01.2019р., №ВОЗ89001618 від 31.01.2019р..

У відповідності до п.4.2, 4.2.1 договору №41АВVL-522-18 від 01.11.2019р. на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів, оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в наступному порядку: 50% місячної вартості запланованого обсягу газу сплачується на умовах попередньої оплати до 10 числа поточного звітного місяця постачання. Оплата залишку вартості спожитого газу здійснюється споживачем до 10 числа місяця, наступного за звітним, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок (зазначений в рахунку-фактурі) постачальника суми, визначеної двостороннім актом прийому-передачі газу, виходячи з розрахунку вартості обсягу постачання газу у звітному періоді.

Водночас, судом встановлено, що відповідачем частково виконано взяті на себе зобов`язання, оплачено переданий йому природний газ на суму 838 654,50грн..

Таким чином, станом на день подання позовної заяви 04.07.2019р. заборгованість відповідача перед ТОВ "Волиньгаз збут" за договором на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів № 41АВVL-522-18 від 01.11.2018р. становила 249313,69грн..

Доказів, які б спростовували заборгованість в розмірі 249313,69грн., або доказів її оплати, відповідач суду не надав та такі у матеріалах справи відсутні.

За вказаних обставин, враховуючи не оплату відповідачем вартості отриманого природного газу в повному обсязі вимога позивача про стягнення з відповідача 249313,69грн. заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Також, у позовній заяві позивач просить також стягнути з відповідача 32773,92грн. пені, нарахованої за період з 10.02.2019р. по 27.06.2019р., 2758,27грн. процентів річних, нарахованих за період з 10.02.2019р. по 27.06.2019 та 7728,71грн. збитків, завданих інфляцією, нарахованих за період з лютого 2019р. по травень 2019р..

За приписами ст.ст.546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст.3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до п.6.2.1 договору на постачання природного газу для потреб не побутових споживачів № 41АВVL-522-18 від 01.11.2018р., у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст.625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, обов`язковою умовою для застосування відповідальності за неналежне виконання особою взятих на себе грошових зобов`язань є наявність прострочення боржником виконання такого зобов`язання.

Перевіривши здійснений позивачем та місцевим господарським судом розрахунки 32773,92грн. пені, нарахованої за період з 10.02.2019р. по 27.06.2019р., 2758,27грн. процентів річних, нарахованих за період з 10.02.2019р. по 27.06.2019 та 7 728,71грн. збитків, завданих інфляцією, нарахованих за період з лютого 2019р. по травень 2019р., колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з їх розрахунками та зазначає, що задоволенню підлягає вимога позивача до відповідача про стягнення 32773,92грн. пені, 2 758,27грн. процентів річних та 7728,71грн. збитків, завданих інфляцією, нарахованих за вказані вище відповідні періоди.

Під час розгляду даної справи Господарським судом Волинської області відповідач покликався на відмову у задоволенні позову в частині стягнення штрафних санкцій, вважаючи їх розмір надмірно великим, оскільки зобов`язання з оплати переданого відповідачу природного газу виконано несвоєчасно з причин, які не залежать від Головного управління Національної поліції у Волинській області.

Також, просив звернути увагу на те, що фінансування здійснюється з Держбюджету, а тому слід врахувати скрутне матеріальне становище відповідача, незначність прострочення виконання зобов`язання, відсутність доказів про заподіяння тяжких наслідків позивачу неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з оплати природного газу.

Однак, як встановлено судом, обставини на які посилається відповідач не є підставою для відмови в позові про стягнення з відповідача 32 773,92грн. пені, 2 758,27грн. процентів річних та 7 728,71грн. збитків, завданих інфляцією.

Європейський суд з прав людини у справі "СУК проти України" (Заява №10972/05) зазначив, що державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.10.2005р. у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" вказано, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов`язання.

Неналежне фінансування відповідача не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань згідно з договором на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № 41АВVL-522-18 від 01.11.2018р..

Враховуючи факт порушення відповідачем строків оплати, встановлених п.4.2 договору, є правові підстави для стягнення з відповідача процентів річних та збитків, завданих інфляцією.

При цьому, положення ст.233 Господарського кодексу України надають суду право зменшити розмір штрафних санкцій, однак, як свідчать матеріали справи відповідачем до суду першої інстанції не заявлялось клопотання про зменшення розміру пені, а зменшення розміру процентів річних та інфляційних законом не передбачено.

Скаржник у апеляційній скарзі просить зменшити належну до стягнення суму пені, про що представником останнього уточнено в судовому засіданні 11.11.2019р..

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

За своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013р. №7-рп/2013.

Також, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, колегією суддів апеляційної інстанції враховується, що в даному випадку сума нарахованої пені є не значною, спірне зобов`язання боржником на момент розгляду даної справи не виконано у повному обсязі, про що свідчать матеріали справи, водночас матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач перебуває у скрутному матеріальному становищі та невідповідності розміру стягуваної неустойки (пені) наслідкам прострочення виконання боржником своїх зобов`язань.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньгаз Збут" до Головного управління Національної поліції у Волинській області підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скаргзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 247-252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області, м.Луцьк залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 04.09.2019р. у справі №903/493/19 - без змін.

2. Справу №903/493/19 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "11" листопада 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.