ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2019 р. м. Київ Справа № 911/2019/19

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., при секретарі судового засідання Брунько А.І., розглянув за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Текро" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (Київська область, Броварський район, с. Пухівка)

про стягнення 565124,60 грн

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від вiдповiдача: Тинянко Л.Б. - довіреність від 15.01.2019.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Текро" (далі - позивач) подало до господарського суду позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (далі - відповідач) 565124,60 грн основного боргу.

В обгрунтування заявлених вимог, позивач у позові посилається на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань в частині оплати товару, поставленого на виконання умов договору № 01062015 від 01.06.2015.

Ухвалою від 04.09.2019 Господарський суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче засідання на 03.10.2019 та встановив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 8 ст. 165 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі, однак не пізніше ніж у строк до 25.09.2019 (включно).

26.09.2019 засобами поштового зв`язку до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 24.09.2019.

02.10.2019 до суду представником відповідача було подано заяву від 02.10.2019 про відкладення розгляду справи.

03.10.2019 до суду представником позивача було подано клопотання від 02.10.2019 про долучення до матеріалів справи додаткових документів, що підтверджують факт поставки товару.

Ухвалою від 03.10.2019 Господарський суд Київської області відклав підготовче засідання на 24.10.2019, встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив до 10.10.2019 (включно), а відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 22.10.2019 (включно).

10.10.2019 до суду представником позивача було подано відповідь на відзив відповідача від 10.10.2019.

У судовому засіданні 24.10.2019 Господарський суд Київської області оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду справи по суті на 04.11.2019. Про дату, час і місце призначення наступного розгляду справи відповідача було повідомлено ухвалою від 24.10.2019, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 29.10.2019.

В судове засідання 04.11.2019 представник позивача не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, доказом чого є відмітка, проставлена представником позивача на розписці суду від 24.10.2019.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 24.09.2019.

Відповідно до ч. 3 ст. 202 ГПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

За таких обставин, з огляду на неявку представника позивача та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, господарський суд дійшов висновку, що неявка представника позивача, повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду спору, не перешкоджає розгляду справи по суті та прийняття у ній рішення за відсутності останнього.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із позовної заяви, спір у справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого договірного зобов`язання по розрахунку за товар, що, як вказує позивач, є підставою для стягнення з відповідача суми заборгованості у загальному розмірі 565124,60 грн в примусовому порядку.

На підтвердження своїх доводів позивач в обгрунтування позовних вимог посилається на підписаний між сторонами акт звірки взаєморозрахунків, складений станом на 31.12.2017, а також на сформовані та виставлені відповідачу на підставі договору № 01062015 від 01.06.2015 видаткові (№ 751 від 16.05.2017, № 788 від 25.05.2017, № 818 від 30.05.2017, № 922 від 16.06.2017, № 964 від 26.06.2017, № 1050 від 10.07.2017, № 1078 від 14.07.2017) товарно-транспортні (№ 373 від 22.05.2017, № 421 від 06.06.2017) та податкові накладні (від 16.05.2017 № 6, від 22.05.2017 № 7, від 25.05.2017 № 1, від 30.05.2017 № 4, від 06.06.2017 № 9, від 16.06.2017 № 1, від 26.06.2017 № 6, від 10.07.2017 № 4, від 14.07.2017 № 7).

Суд встановив, що дійсно 01.06.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Текро" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (покупець) було укладено договір № 01062015 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався протягом дії цього договору передавати у власність покупцю сировину для виробництва комбікормів (у подальшому - товар), у кількості та асортименті згідно до підписаних сторонами видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язався приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах цього договору (п. 1.1).

Відповідно до п. 2.1 договору сторони погодили умови постачання товару - СРТ м. Київ, Броварський проспект, 99, якщо інше не визначено сторонами, у відповідності до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс" (в редакції 2010 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером цього договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього договору.

Пунктом 2.4 договору визначено, що товар постачається у кількості, що зазначається в підписаних сторонами видаткових накладних.

У відповідності до п. 2.7 договору датою постачання товару вважається дата зазначена у відповідній видатковій (товарно-транспортній) накладній.

Згідно з п. 4.1 договору визначено, що розрахунки здійснюються покупцем за кожну партію товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника на протязі 7 (семи) календарних днів з моменту постачання.

За п. 9.1 договору останній набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за даним договором. У випадку, якщо жодна з сторін не повідомить іншу про своє бажання припинити чинний договір за місць до закінчення строку його дії, чинний договір вважається пролонгованим на один рік.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, борг відповідача по оплаті товару виник за видатковими накладними, складеними за період 16.05.2017 - 14.07.2017 на загальну суму 608397,00 грн на виконання умов договору № 01062015 від 01.06.2015, який по суті є договором поставки.

Отже підставою позову у даній справі позивачем визначено неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань в частині оплати товару, передбаченого умовами договору, а предметом позову - вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача суми заборгованості за поставлений, однак неоплачений у строк товар.

Відповідач заперечує проти доводів позивача з приводу наявності заборгованості, вказуючи, що в якості доказів поставки товару по договору, позивач надає копії видаткових накладних, з яких неможливо встановити (ідентифікувати) осіб, які їх підписали та брали участь у господарській операції від імені та в інтересах відповідача, накладні не містять печатки підприємства. Також в матеріалах справи відсутні оригінали довіреностей на право отримання товару, що свідчило б про наявність факту отримання цього товару уповноваженою відповідачем особою.

З огляду на вищевикладене, відповідач вважає, що видаткові накладні оформлені з порушенням вимог до первинного документа, містять істотні недоліки, тому не можуть слугувати належним доказом у справі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Суд встановив, що вимоги позивача, заявлені у позові, грунтуються на укладеному з відповідачем договорі № 01062015 від 01.06.2015, однак за приписами п. 9.1 договору сторони погодили можливість продовження строку його дії лише на один рік, тобто до 31.12.2016.

Таким чином, всі поставки товару, які відбулися після 31.12.2016, є такими, що здійснені позивачем на користь відповідача поза межами строку дії договору та не на його виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

На підтвердження факту прийняття відповідачем товару за видатковими та товарно-транспортними накладними, позивач, окрім іншого, посилається на підписаний мж сторонами та скріплений печатками товариств акт звірки взаєморозрахунків від 31.12.2017, в якому відображені дані про всі спірні між сторонами господарські операції з поставки товару за вищевказаними документами.

Надаючи оцінку поданим до справи доказам з підстав належності та допустимості їх в якості таких, що можуть підтвердити чи спростувати факт проведення господарських операцій між сторонами у період з 16.05.2017 по 14.07.2017 на загальну суму 608397,00 грн, господарський суд враховує таке.

За приписами ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 1 ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Допустимість доказів оцінюється судом через призму ст. 77 ГПК України, яка передбачає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Водночас подані сторонами до справи докази у справі суд у відповідності до ст. 86 ГПК України оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні.

За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинний документ.

За визначенням ст. 1 вищевказаного Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. При цьому, податкові накладні не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Таким чином, з метою підтвердження відомостей про проведені між сторонами господарські операції на суми, які вказані в акті звірки, позивач з метою підтвердження вказаних ним у позовній заяві обставин, для повноти та всебічності розгляду господарської справи повинен подати до суду видаткові, товарно-транспортні накладні, банківські виписки, платіжні доручення тощо, тобто всі первинні документи, які посвідчують виконання зобов`язань - констатують (фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами та мають юридичне значення для встановлення обставин поставки товару.

Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Верховний Суд у постанові від 05.03.2019 також звернув увагу, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

З наявних в матеріалах даної господарської справи документів вбачається, що з метою визнання відповідачем факту поставки йому товару за період з 16.05.2017 по 14.07.2017 на загальну суму 608397,00 грн, позивачем було подано до суду видаткові (№ 751 від 16.05.2017, № 788 від 25.05.2017, № 818 від 30.05.2017, № 922 від 16.06.2017, № 964 від 26.06.2017, № 1050 від 10.07.2017, № 1078 від 14.07.2017) та товарно-транспортні накладні (№ 373 від 22.05.2017, № 421 від 06.06.2017), які відображені в підписаному зі сторони відповідача акті звірки взаєморозрахунків від 31.12.2017.

Суд встановив, що видаткові накладні містять назву та дату складення документа, назву підприємства, від імені якого складено документ; одиницю виміру господарської операції; підписи сторін, що засвідчили здійснення господарських операцій по поставці товару між сторонами. Видаткові накладні засвідчені печатками товариств та в повній мірі розкривають зміст та обсяг проведених операцій.

Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів передбачений і в п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Підпунктом 2.5 п. 2 згаданого Положення унормовано, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

При цьому, як зазначено в ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

З огляду на викладене суд враховує, що неістотні недоліки в наявних в матеріалах справи документах, що містять відомості про господарську операцію (в видаткових накладних як первинних документах), зокрема відсутність зазначення посади та прізвища особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, за наявності на документі підпису матеріально-відповідальної особи, завіреного печаткою покупця, що дає змогу ідентифікувати особу, яка приймала товар, а також за наявності на первинних документах відомостей про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо, не є підставою для визнання господарської операції такою, що не відбулась, за умови, що достовірність здійснення господарських операцій за такими первинними документами підтверджена іншими належними доказами у справі, зокрема актом звірки, який свідчать про відображення здійснення спірних господарських операцій з поставки та отримання товару господарських товариств.

Водночас, саме недоліки в оформленні видаткових накладних, які самі по собі вже є підставами для проведення розрахунків з позивачем, відповідачем визнано як обставину, яка, на його думку, свідчить про відсутність у нього обов`язку з оплати товару.

Разом з тим, суд критично оцінює такі доводи відповідача, тому що, по-перше, суд встановив, що недоліки, наявні в оформленні накладних, не впливають на розуміння змісту та обсягу господарських операцій, що відбулися між сторонами. Водночас, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та посвідчення накладної печаткою товариства фіксує факт здійснення господарської операції і підтвердження договірних відносин, що є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар (постанова Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №910/14371/18). Відсутність у видатковій накладній назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності її підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки самої юридичної особи, не може свідчити про те, що така особа є неуповноваженою чи що така видаткова накладна є неналежним доказом у справі. Відтиск печатки на видатковій накладній є свідченням участі юридичної особи у здійсненні господарської операції за цією накладною (постанова Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17).

По-друге, суд вказує, що відсутність реквізитів довіреності (на підставі якої діяли уповноважені особи відповідача при прийнятті товару) в накладній також не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки їх відсутність за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не можуть заперечувати таку господарську операцію (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №908/181/17, постанова Верховного Суду від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17).

По-третє, видаткові накладні, на які вказує відповідач як такі, що складені з недоліками, оформлені неналежним чином саме представниками відповідача, а не позивача, тому керуючись принципом справедливості та приписами ст. 193 ГК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу, суд дійшов висновку, що, в даному випадку, відповідач не може посилатися як на підставу для невиконання своїх зобов`язань з оплати отриманого товару на недоліки в первинних документах, оскільки порушення порядку в оформленні цих документів вчинено саме його уповноваженими представниками.

Отже підписання видаткових накладних при прийнятті товару від імені відповідача невідомою особою є порушенням правил оформлення первинних документів з боку відповідача та не спростовує факту поставки товару позивачем та надання ним відповідних товаросупровідних документів відповідачу з правом очікувати добросовісного виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого йому товару.

По-четверте, судом встановлено, що спірні видаткові накладні містять підписи в графі постачальника і отримувача та відтиск печатки, як з боку позивача, так і з боку відповідача. У той же час з матеріалів справи не вбачається, що печатка підприємства відповідача була втрачена, викрадена чи загублена, оскільки відсутні докази звернення відповідача до правоохоронних органів з відповідними заявами чи проведення ним службового розслідування з приводу використання печатки відповідача невідомими особами, тобто наявність відтисків печатки відповідача на спірних видаткових накладних та товарно-транспортних накладних не спростовано.

Поряд з цим, суд зазначає, що в матеріалах справи містяться відомості, що поставлений товар за спірними накладними був відображений в податковому обліку позивача. Зазначене підтверджується долученим до матеріалів справи копіями податкових накладних (від 16.05.2017 № 6, від 22.05.2017 № 7, від 25.05.2017 № 1, від 30.05.2017 № 4, від 06.06.2017 № 9, від 16.06.2017 № 1, від 26.06.2017 № 6, від 10.07.2017 № 4, від 14.07.2017 № 7), які в сукупності з іншими доказами також підтверджують поставку позивачем товару відповідачу.

Суд звертає увагу відповідача на те, що певні недоліки первинних документів не позбавляють юридичної сили весь первинний документ в аспекті сприйняття його як доказу здійснення господарської операції (такі висновки, викладені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №821/589/17, від 24.01.2019 у справі № 924/234/18).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Суд встановив, що з метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача із листом-вимогою від 07.06.2019 вих. №07/06-1, в якому містилася претензія про сплату заборгованості в найкоротший строк, однак остання була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Позивач вказав, а відповідач не спростував, що за поставку товару останнім періодично перераховувалися на користь позивача грошові кошти, які по мірі надходження погашали заборгованість відповідача перед позивачем по поставці товару за видатковими накладними, що були виписані раніше. Так, з підписаного між сторонами акту звірки взаєморозрахунків від 31.12.2017 вбачається, що за 2007 рік відповідачем було проведено позивачу оплат за договором № 01062015 від 01.06.2015 на загальну суму 2235909,60 грн. У подальшому, як вбачається із наданих позивачем до справи банківських виписок, за період з 13.08.2018 по 20.03.2019 відповідач додатково перерахував позивачу в рахунок погашення боргу по поставці товару грошові кошти, які також були зараховані позивачем в рахунок погашення боргу по накладним, який виник за минулі періоди.

Відповідач у судовому засіданні не зміг спростувати твердження позивача, що вищевказані оплати були проведені відповідачем на виконання іншого договору, відмінного від договору № 01062015 від 01.06.2015, чи не на оплату видаткових накладних, за якими відповідачу здійснювалася позивачем поставка товару у 2017 році.

З урахуванням проведених відповідачем на користь позивача оплат, суд встановив, що останні дійсно підтверджують лише часткове погашення відповідачем суми боргу за поставку товару на суму 43272,40 грн, а саме за видатковою накладною № 751 від 16.05.2017 на суму 48132,00 грн.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за поставку товару за період з 16.05.2017 по 14.07.2017 склав 565124,60 грн (608397,00 - 43272,40). Неоплаченими залишилися видаткові накладні: № 751 від 16.05.2017 на суму 4859,60 грн, № 788 від 25.05.2017 на суму 57300,00 грн, № 818 від 30.05.2017 на суму 57300,00 грн, № 922 від 16.06.2017 на суму 81720,00 грн, № 964 від 26.06.2017 на суму 91095,00 грн, № 1050 від 10.07.2017 на суму 40860,00 грн, № 1078 від 14.07.2017 на суму 113400,00 грн та товарно-транспортні накладні № 373 від 22.05.2017 на суму 57300,00 грн, № 421 від 06.06.2017 на суму 61290,00 грн.

З огляду на викладене вище, оскільки позивачем було доведено в порядку статті 74 ГПК України належними та допустимими доказами здійснення поставки товару відповідачу, а, отже, спростовано твердження відповідача про те, що товар, зазначений у видаткових накладних, поставлений не був, враховуючи, що станом на час розгляду справи в суді товар не повернутий відповідачем позивачу, не направлено претензій з приводу недоліків товару чи документів до нього, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на його користь заявлених 565124,60 грн основної заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань по оплаті товару, поставленого йому позивачем за період з 16.05.2017 по 14.07.2017.

Таким чином, суд вважає, що за встановлених під час розгляду спору обставин, доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суперечать дійсним обставинам справи, положенням чинного законодавства та не спростовують обґрунтованих висновків суду.

Крім того, суд зазначає, що принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Разом з тим, суд вказує, що в процесі розгляду справи відповідачем було реалізовано своє право щодо заперечення предмета спору на власний розсуд, доводам останнього судом було надано належну правову оцінку.

При оцінці належності та допустимості наданих сторонами в обгрунтування своїх вимог та заперечень доказів, суд виходив із приписів ст. ст. 76 - 78 ГПК України.

При цьому, суд вказує, що ним була надана оцінка основним доводам та запереченням сторін. Решта доводів та заперечень висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Водночас, суд наголошує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (справа "Трофимчук проти України" no. 4241/03 від 28.10.2010).

Зважаючи на вищевикладене та оцінивши всі обставини справи з огляду на подані сторонами до суду в обгрунтування своїх вимог та заперечень докази, господарський суд вбачає наявними підстави для задоволення позову в повному обсязі.

При вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд, керуючись приписами ст. 129 ГПК України, покладає понесені позивачем у зв`язку з розглядом спору судові витрати у вигляді судового збору на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 14, 74-79, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Текро" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" про стягнення 565124,60 грн задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (07413, Київська обл., Броварський район, село Пухівка, вулиця Радгоспна, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Текро" (04071, м.Київ, вулиця Спаська, будинок 5, офіс № 60, ): 565124 (п`ятсот шістдесят п`ять тисяч сто двадцять чотири) гривні 60 копійок основного боргу та 8476 (вісім тисяч чотириста сімдесят шість) гривень 87 копійок судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: (http://court.gov.ua/fair/).

Повне рішення складено: 12.11.2019

Суддя В.М. Антонова