ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2019 року м.Херсон Справа № 923/698/19

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі судового засідання , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Керівника Бериславської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі

позивача - 1 - Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, м. Херсон вул. Університетська 136а, код 39766281

позивача-2-Архангельського професійного аграрного ліцею, смт. Архангелське Високопільського району Херсонської області вул. Миру 45, код 02548297

до Фізичної особи-підприємця Шкуропат Валерія Миколайовича

до відповідача: фізичної особи-підприємця Шкуропат Валерія Миколайовича, АДРЕСА_4 , НОМЕР_1

про визнання недійсним договору та звільнення земельної ділянки

за участю представника прокуратури Херсонської області - Пуляєва І.В.

та представників сторін:

від позивача-1 - Каверіна О.Б., головний спеціаліст, довіреність № 32-21-0.62-108/62-19 від 29.08.2019

від позивача-2 - не прибули

від відповідача - не прибули

в с т а н о в и в:

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів,

а саме: програмно-апаратного комплексу "Оберіг".

Керівник Бериславської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави в особі позивача - 1 - Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, позивача - 2 - Архангельського професійного аграрного ліцею звернувся до суду з позовом до відповідача - фізичної особи-підприємця Шкуропат Валерія Миколайовича та просить суд прийняти рішення, яким:

- визнати недійсним договір про співпрацю з фізичною особою- підприємцем Шкуропат В.М. з організації виробничого навчання, виробничої практики з обробітку землі та вирощування с/г продукції від 18.02.2019, укладений між Архангельським професійним аграрним ліцеєм та фізичною особою - підприємцем Шкуропат Валерієм Миколайовичем .

- фізичній особі - підприємцю Шкуропат Валерію Миколайовичу звільнити земельну ділянку державної форми власності, площею 118,0 га загальною вартістю 2 875 712,10 грн., розташовану на території Архангельської селищної ради Високопільського району Херсонської області (за межами населеного пункту) та повернути її Архангельському професійному аграрному ліцею.

Прокурор та позивач вважають, що в момент вчинення оскаржуваного правочину, його сторонами не було додержано вимог, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та спірний договір із додатками до нього підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою від 20.08.2019 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.09.2019. Копію ухвали надіслано учасникам справи.

Позивачем-1 подано письмові пояснення, в яких він просить задовольнити позов прокурора в повному обсязі.

Позивач-2 в засідання не прибув і пояснень щодо позову не надав, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідач в засідання не прибув, надіславши заяву від 21.08.2019р. (а.с.38) (без доказів направлення іншим учасникам справи), якою просить розглянути справу без його участі у зв`язку з перебуванням у відрядженні. Відповідач в заяві повідомив суд, що позов він визнає; 21.08.2019 між ним та позивачем-2 укладено угоду про припинення дії договору від 18.02.2019 та відповідно до акту приймання-передачі від 21.08.2019 земельну ділянку площею 118 га повернуто позивачу-2. До заяви додано додаткову угоду та акт приймання-передачі від 21.08.2019.

Прокурор та позивач заявили клопотання задовольнити позовні вимоги керівника Бериславської місцевої прокуратури Херсонської області у частині визнання договору недійсним та закрити провадження у частині вимоги про звільнення земельної ділянки.

Ухвалою від 25.09.2019р. суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 05 листопада 2019 р.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про законність та обгрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, водні та інші природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу.

Згідно із ст. 1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Охорона земель - система правових, організаційних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель.

Бериславською місцевою прокуратурою встановлено факт порушення інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області та Архангельського професійного аграрного ліцею.

Так, відповідного до державного акту на право постійного користування землею серії ХС, зареєстрованого за №84 від 21.03.2001, Архангельський професійний аграрний ліцей (раніше - Архангельське середнє професійно-технічне училище №24) є постійним користувачем земельних ділянок загальною площею 307,1981 га, в тому числі 301,7119 га ріллі та 5,4862 га для обслуговування технічних, виробничих, будівельних та житлових споруд.

Згідно інформації відділу Держгеокадастру у Високопільському районі станом на 01.01.2019 загальна вартість земельної ділянки площею 307,1981 га становить 23 066,89 тис. грн., у т.ч. площею 301,7119 га (сільськогосподарські угіддя) становить 6 131,54 тис. грн., площею 5,4862 га (несільськогосподарські угіддя) - 16935,35 тис. грн.

18.02.2019 між Архангельським професійним аграрним ліцеєм (далі -Архангельський ПАЛ, позивач ) та фізичною особою - підприємцем Шкуропат Валерієм Миколайовичем ( відповідач) укладено договір про співпрацю з приватним підприємцем з організації виробничого навчання, виробничої практики з обробітку землі та вирощування с/г продукції (далі -Договір).

Пунктом 2 Договору визначено предмет договору, що полягає у вирощувані с/г продукції із застосуванням інтенсивних технологій, високопродуктивної техніки, реалізації продукції, раціональне і ефективне використання Архангельським ПАЛ та ФОП Шкуропат В.М. земель, які перебувають у постійному користуванні Архангельського ПАЛ.

У пункті 2.1 Договору закріплено, що Архангельський ПАЛ повинен забезпечити наявність площ для вирощування с/г культур в кількості 118 га.

При цьому згідно пункту 2.2 вбачається, що ФОП Шкуропат В.М. зобов`язується придбати необхідний посівний матеріал, придбати необхідну кількість дизпалива для посіву та збирання визначеної договором кількості землі, провести посів та збирання с/г культур, реалізувати вирощену продукцію, провести обробку с/г земель, виділеною для спільною діяльності технікою, відповідно до агротехнічних вимог та сівозмін, виконати роботу по доведенню вирощеної с/г продукції до норм стандартизації, забезпечити охорону і зберігання с/г продукції на складах, вчасно здійснювати оплату відповідно до даного договору.

Так, згідно статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до статті 1132 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Таким чином основним зобов`язанням позивача по договору є забезпечення земельної ділянки площею 118 га для вирощування с/г культур Стороною 2.

Витрати на залучення працівників для виконання Договору, згідно вимог пункту 2.2 Договору, покладаються на ФОП Шкуропат В.М .

Крім того, пунктом 3.2 передбачено, що весь прибуток, отриманий від спільної діяльності, розподіляється відповідно до матеріальних витрат сторін. Виплачуються встановлені законодавством України, податки, а кошти, що залишились після сплати податків, розподіляються пропорційно витратам сторін, але Сторона 1 отримує не менше 1 200 грн. за один гектар. Оплата проводиться рівними частинами щоквартально до 15.04.2019, 15.07.2019, 15.10.2019 та 15.12.2019.

Тобто незалежно від розміру отриманого прибутку визначено сталу суму фактично за користування земельною ділянкою навчального закладу, що за своєю природою є орендною платою.

Аналіз умов договору про співпрацю з приватним підприємцем з організації виробничого навчання, виробничої практики з обробітку землі та вирощування с/г продукції від 18.02.2019 свідчить про те, що його виконання ФОП Шкуропат В.М. можливе лише за умови володіння та використання ним земельної ділянки навчального закладу площею 118 га.

Згідно інформації директора Архангельського ПАЛ вих.№83 від 14.06.2019 вбачається, що станом на 14.06.2019 вказаний договір є чинним, обробіток землі та вирощування на ній сільськогосподарських культур на даний час здійснюється саме на підставі вищевказаного договору від 18.02.2019.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

З аналізу змісту оспорюваного договору про співпрацю встановлено, що умови вказаного договору не містять жодного посилання на зобов`язання сторін, спрямовані на досягнення спільної мети цієї діяльності. Також умовами договору не підтверджується наявність спільної мети сторін на спільний обробіток земельної ділянки, об`єднання зусиль та певних внесків сторін для досягнення певних господарських цілей, наведених в предметі договору, кінцевої мети та діяльності сторін в досягненні результату спільної діяльності.

Таким чином, дослідження умов договору про співпрацю дає підстави вважати, що основною його ознакою є платне володіння та користування ФОП Шкуропат В.М. протягом певного строку земельною ділянкою.

Наведені у пунктах 2.1 та 2.2 зобов`язання Архангельського ПАЛ розробити навчальний план проведення виробничого навчання та ФОП Шкуропат В.М. залучати учнів ліцею до роботи на новій техніці відповідно до навчальних планів і програм, зазначені без реальних намірів Сторін щодо їх виконання.

Зокрема, протягом 2018 року коли діяв аналогічний договір, згідно інформації Архангельського ПАЛ (вих.№83 від 14.06.2019) та звітів про проходження виробничої практики учнями Архангельського ПАЛ вбачається, що упродовж 2018 року та поточного періоду 2019 року жоден учень не пройшов навчання у ФОП Шкуропат В.М. Лише 5 учнів пройшли виробничу практику протягом 2018 року у ПП «Іванівське» керівником якого являється Шкуропат В.М.

ФОП Шкуропат В.М. фактично самостійно користується та володіє, експлуатує земельну ділянку площею 118 га, що перебуває у постійному користування Архангельського ПАЛ, за рахунок власної техніки, інвентаря, робочої сили та сплачує за її експлуатацію та користування школі. Вказана земельна ділянка використовується ФОП Шкуропат В.М. для комерційної діяльності на умовах строковості та платності, що є елементом правовідносин оренди землі.

Таким чином, виходячи з положень спірного договору про співпрацю, що регулюють в тому числі предмет договору, права та обов"язки сторін, вказаний договір є договором оренди землі, укладення якого регулюється Законом України «Про оренду землі» та Земельним кодексом України (далі ЗК України).

Тобто, укладаючи договір про співпрацю, Архангельський ПАЛ ФОП Шкуропат В.М. мали намір приховати правовідносини оренди землі.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтею 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Таким чином, Архангельський ПАЛ не є власником цієї земельної ділянки, а є лише постійним землекористувачем та його права визначені ст.95 ЗК України, серед яких відсутнє право розпоряджатися земельною ділянкою. При цьому земельна ділянка, яка надана на праві постійного користування, залишається у державній власності.

Крім того, формулювання законодавця у ст. 95 ЗК України щодо «права самостійно господарювати» підкреслює диспозитивність реалізації права самостійного господарювання безпосереднім землекористувачем, але не свідчить про можливість передачі права господарювання іншій особі, підкреслюючи що таке господарювання має відбуватися самостійно.

Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Законом України «Про оренду землі» не віднесено до орендодавців землі землекористувачів, яким земельні ділянки надані в постійне користування. Закон не надає права землекористувачу, якому земельна ділянка надана в постійне користування, ні передавати земельну ділянку в користування (оренду тощо), ні стягувати плату за її використання, якщо вона не надавалася в оренду у порядку, визначеному законом.

Зі змісту укладеного договору від 18.02.2019 Архангельський ПАЛ фактично передав в оренду земельну ділянку державної форми власності, якою не мав права розпоряджатись.

Водночас, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245-УІ від 06.09.2012, який набрав чинності з 01.01.2013, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, які перебувають у комунальній власності чи на яких розташовані об`єкти нерухомого майна комунальної власності, є землями державної власності.

Вищевказаним Законом внесено зміни до ст.122 ЗК України та визначено, що розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності являється центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Таким органом в області є Головне управління Держгеокадастру України у Херсонській області. При цьому, районні підрозділи повноваженнями щодо розпорядження землями вказаної категорії не наділено.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Вказаний орган виконавчої влади на даний час є розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності.

Територіальним органом Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів в даному випадку є Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області, яке здійснює розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка належить до державної форми власності, то станом на момент укладення договору від 18.02.2019, у разі припинення права постійного користування земельною ділянкою Архангельського ПАЛ, право розпоряджатися нею мало б Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області.

Крім того, позов заявлено в інтересах Архангельського ПАЛ, оскільки вони є постійними користувачами спірної земельної ділянки.

У зв`язку з цим, необхідність представництва інтересів Архангельського ПАЛ обґрунтовується тим, що укладеним договором заклад позбавлено як землекористувача права самостійно використовувати земельну ділянку у навчально-виховному процесі, як навчально-дослідну ділянку, оскільки внаслідок договору про співпрацю земельна ділянка фактично вибула з користування навчального закладу, а керівництво ліцею упродовж тривалого часу не вживає заходів на поновлення порушеного права.

Основною ознакою оспорюваного договору про співпрацю з приватним підприємцем з організації виробничого навчання, виробничої практики з обробітку землі та вирощування с/г продукції земельної ділянки є передача за плату земельної ділянки у володіння і користування на певний строк ФОП Шкуропат В.М. , то відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» та ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, цей договір є договором оренди землі.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відсутність у спірному договорі істотних умов є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції на момент укладання договору оренди.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є обов`язковими для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Пунктом 2.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», передбачено, що на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 1ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.

Згідно з ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» договір оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

Оскільки, у даному випадку, спірний Договір про співпрацю від 18.02.2019 вчинений сторонами для приховання договору оренди землі, то відносини сторін регулюються правилами щодо укладання договорів оренди землі за правилами, встановленими Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до вимог земельного та цивільного законодавства право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права (ст. 125 Земельного кодексу України, ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», ч. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Тобто, моментом укладення спірного договору повинна бути його державна реєстрація.

Позиція щодо удаваності вчинених правочинів та необхідності повернення земельної ділянки викладена у постановах Донецького апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду по справі № 908/2982/12 та рішеннях господарського суду Хмельницької області у справах № 924/309/16, № 924/328/16

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено обов`язок представництва інтересів держави в суді.

На реалізацію даної конституційної норми законодавцем закріплено представництво інтересів держави в судах в якості однієї з функцій прокуратури, що передбачено ст. 2 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, подання) іншої особи, брати участь у розгляді справи.

Частиною першою статті 24 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Згідно частин 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, жким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до вимог ст.53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача

Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру».

Офіційним тлумаченням Конституційного Суду України від 08.04.1999 визначено, що під органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Так, згідно із вимогами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п. 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.11 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» у порядку господарського судочинства вирішенню підлягають такі категорії спорів, засновані на положеннях статті 319 ЦК України, глав 27, 29, 33, 34 ЦК України та глави 15 ГК України, розділів ІП-У ЗК України, зокрема що виникають з укладення, зміни, розірвання, виконання договору оренди земельних ділянок, інших договорів користування земельними ділянками, в тому числі спори про стягнення заборгованості з орендної плати за договорами на користування земельною ділянкою.

Таким чином, керівник Бериславської місцевої прокуратури звернувся з даним позовом до Господарського суду Херсонської області з метою захисту порушених інтересів держави, оскільки в даному випадку незаконно укладений договір про співпрацю суперечить принципам регулювання земельних відносин в України, які закріплені в ст. 14 Конституції України, у зв`язку з чим відповідач отримав земельну ділянку в порушення вимог чинного законодавства, а Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області не вжили заходів щодо усунення виявлених порушень.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства у конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Тригубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, «Правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес».

12.07.2019 спрямовано лист на адресу позивачів про заявлення в їх інтересах позову.

Відповідно до листа головного управління Держгеокадастру у Херсонській області №21-0.10-299/2-18 від 12.01.2018 станом на 01.01.2018 жормативно - грошова оцінка одиниці площі ріллі по Херсонській області становить 24 370,45 грн. Таким чином, вартість земельної ділянки площею 118 га становить 2 875 713,10 грн.

Позовні заяви з аналогічного питання Бериславською місцевою прокуратурою до цих самих позивачів не подано та в судах на розгляді не перебувають.

Приймаючи рішення, суд керується також наступними джерелами права й акти їх застосування. ЦК України:

- кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16);

- способом захисту цивільним прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16);

- правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202);

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203);

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин, стаття 215);

- недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частини перша, п`ята статті 216);

Суд погоджується з доводами прокурора та позивача про те, що частиною 1 ст.92 Земельного кодексу України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку володіння і користування.

Тобто, згідно з нормами цієї статі у постійного користувача виникає лише право користування і володіння земельної ділянки, в той час як право розпоряджатися земельною ділянкою -відсутнє.

Судом враховано, що сторонами спірного договору не надано жодних доказів щодо проведення спільних робіт на даній земельній ділянці, що ще раз підтверджує удаваність договору про спільну діяльність. Тобто, в Договорі про співпрацю не визначена кінцева мета спільної діяльності між Сторонами.

Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 Цивільного кодексу України). У даному випадку предметом договору є спільний обробіток земельної ділянки.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин як неправомірний може бути визнаний недійсним на підставі частини 1 статті 215, частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею.

Згідно з частиною 2 статті 235 Цивільного кодексу України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, аналіз правомірності укладення оспорюваного правочину належить здійснювати з урахуванням норм як Цивільного та Земельного кодексів України, так і Закону України "Про оренду землі", який є спеціальним актом законодавства, а також положень самої угоди безпосередньо.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам,

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За таких обставин, оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, укладення сторонами додаткової угоди про припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Аналогічна правова позииія Великої Палати Верховного Суду стосовно вирішення подібних правовідносин міститься у Постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року по справі № 905/1227/17.

На підставі викладеного, керуючись ст. 131-1 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 180, 207, 208 ГК України, ст.ст. 203, 210, 215, 235, 387, 640, 1130, 1132, 1212 ЦК України, ст.ст. 92, 93, 95, 122, 125, 126 ЗК України, ст.ст. 4, 6, 13 Закону України «Про оренду землі» ст.ст. 4, 53,129, 238, 240 ГПК України, суд -

в и р і ш и в :

1. Задовольнити позовні вимоги керівника Бериславської місцевої прокуратури Херсонської області у частині визнання договору недійсним.

2. Визнати недійсним договір про співпрацю з фізичною особою-підприємцем Шкуропат В.М. з організації виробничого навчання, виробничої практики з обробітку землі та вирощування с/г продукції від 18.02.2019, укладений між Архангельським професійним аграрним ліцеєм та фізичною особою - підприємцем Шкуропат Валерієм Миколайовичем .

3. Стягнути з відповідача фізичної особи-підприємця Шкуропат В.М. ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код фізичної особи-платника податків НОМЕР_2 ) на користь прокуратури Херсонської області за реквізитами: Одержувач: прокуратура Херсонської області: вул. Михайлівська, 33 м. Херсон; ; р/рахунок: 2291 Банк: Державна казначейська служба України у м. Києві, МФО: 820172 Призначення платежу: повернення судового збору відповідно до рішення суду - судовий збір у розмірі 1921 грн. (Одна тисяча дев"тсот двадцять одна гривня)

4. Закрити провадження у частині вимоги про звільнення земельної ділянки.

5. Повернути з державного бюджету України на користь прокуратури Херсонської області за реквізитами: Одержувач: прокуратура Херсонської області: вул. Михайлівська, 33 м. Херсон; ; р/рахунок: 2291 Банк: Державна казначейська служба України у м. Києві, МФО: 820172 Призначення платежу: повернення судового збору відповідно до рішення суду - судовий збір у розмірі 1921 грн. (Одна тисяча дев"тсот двадцять одна гривня), сплачений платіжним дорученням № 1143 від 30.07.2019р., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи № 923/698/19 (а.с.19).

Повне рішення складено 12.11.2019р.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Південно-західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Херсонської області (п. 8, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Т.Г. Пінтеліна