ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019 року м.Дніпро Справа № 904/2098/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Березкіної О.В.,

секретар судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Деркач Т.Г., довіреність № 29/19 від 06.06.2019 р., адвокат;

від відповідача: Демченко А.Г., ордер серія ДП №2378/015 від 15.08.2019 р., адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2019, ухвалене суддею Золотарьовою Я.С., повний текст якого складений 23.08.2019, у справі №904/2098/19

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості у розмірі 13 728 612,78 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою звернулась Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Криворіжтепломережа" про стягнення заборгованості у розмірі 13 738 612,78 грн, з яких: 9 565 314,82 грн основний борг, 342 730,09 грн пеня, 136 184,14 грн штраф, 2 969 220,58 грн інфляційні втрати, 725 163,15 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №14/12-220 від 28.05.2012 про реструктуризацію заборгованості, яка виникла за договором поставки природного газу №06/10-1138-БО-5 від 14.10.2010 року.

При цьому позивач зауважує, що рішеннями Господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/9569/13 від 04.02.2014 та по справі №904/6667/14 від 12.11.2014 стягнута заборгованість за попередні періоди, які не охоплює подана позовна заява, та наполягає, що судове рішення не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання за період з червня 2014 по квітень 2019.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2019 у справі №904/2098/19 позов задоволено частково.

Клопотання Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" про зменшення пені задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 9 565 314,82 грн основного боргу, 171365,05 грн пені, 136 184,14 грн штрафу, 2969220,58 грн інфляційних втрат, 725 163,15 грн 3% річних та 206 079,19 грн судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Комунальне підприємство теплових мереж "Криворіжтепломережа", в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з"ясування обставин справи, просить рішення суду від 13.08.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин матеріальні норми права, що регулюють ці правовідносини, та помилковість висновків суду про задоволення позовних вимог щодо стягнення основного боргу та додаткового боргу (пені, інфляційних втрат та 3% річних).

Зокрема, Позивачем було розраховано (та заявлено до стягнення) суму з Відповідача інфляційних втрат з травня 2016 по квітень 2019 року та 3% річних з 17.05.2016 по 15.05.2019. Проте, до вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Перебіг процесуального строку визначений ч.1 ст.116 ГПК України, а за нормами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Апелянт зауважує, що суд у мотивувальній частині рішення надає висновки лише щодо застосування позовної давності до вимог про стягнення основного боргу, до якого законом встановлена загальна позовна давність у три роки, але не дає жодних висновків щодо застосування позовної давності до додаткових вимог (пені, інфляційних втрат та 3% річних), до яких відповідно до законодавства встановлено спеціальну позовну давність в один рік.

Звертає увагу суду також на окрему самостійну підставу для відмови у позовних вимогах в повному обсязі, яка полягає в укладенні договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-220 від 28.05.2012, яким сторони фактично змінили порядок і строки проведення розрахунків.

Зауважує, що згідно матеріального законодавства, а саме ч. 1 ст. 530 ЦК України - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Сторонами строк дії вказаного договору обумовлено до 30.04.2032. Отже, ні в силу законодавства, ні в силу договірних зобов`язань (сторони по договору не робили застереження про звернення стягнення кредитора на суму основного боргу у разі невиконання вчасно боржником своїх зобов`язань) стягнення з відповідача суми заборгованості, строк якої ще не настав, не передбачено. Вважає звернення позивача з позовом протиправним, здійсненим всупереч імперативним вимогам ст. 530 ЦК України щодо стягнення як основного боргу, так і додаткового, задоволенням судом вказаного позову всупереч нормам матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, зазначає про відповідність оскаржуваного судового рішення вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи, вказує, що доводи скарги про прийняття судом першої інстанції протиправного рішення, з порушенням статті 530 ЦК України, через прийняття рішення про стягнення всієї суми заборгованості, зокрема й тієї частини, строк виконання якої не настав, є безпідставним, оскільки згідно з пунктом 2.1 Договору №14/12-220 від 28.05.2012 загальна сума реструктуризованого основного боргу складає 38 909 754 грн 50 коп. станом на 31.03.2012; пунктом 2.2 Договору №14/12-220 сторонами визначено, що боржник зобов`язується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у п. 2.1 Договору №14/12-220, шляхом сплати зобов`язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості (далі - Графік), зазначеного у цьому пункті; грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з Графіком повинні надходити від боржника на рахунок кредитора у сумі, визначеній цим Графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню. Згідно Графіку сторонами погоджено щомісячну сплату боржником на користь кредитора по 162123 грн 28 коп, починаючи з травня 2012 року по квітень 2032 року. Станом на дату подання позову сума основного боргу, належного до сплати відповідачем, та щодо якого не винесено судових рішень, становила 9 565 314 грн 82 коп. та складалась з щомісячних несплачених платежів за період з червня 2014 року по квітень 2019 року; всі наступні платежі за період з травня 2019 року, належні до сплати відповідачем відповідно до умов договору про реструктуризацію заборгованості №14/12-220 в позові не заявлялися та рішенням суду не стягувалися.

Вказує, що позиція відповідача щодо незастосування судом належного строку позовної давності при стягненні пені, інфляційних втрат та 3% річних не відповідає вимогам чинного законодавства та судовій практиці. Зокрема, Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. При цьому звертає увагу, що в даних спірних відносинах строк позовної давності за основною вимогою не сплив, з чим відповідач погоджується в апеляційній скарзі.

Звертає увагу, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову (постанова Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №924/312/18). Така ж позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17.

Зазначає, що п.3.4 договору реструктуризації сторони обумовили відповідальність за прострочення виконання зобов"язання, зазначеного у п.2.2 договору, у вигляді сплати пені. При цьому, позивачем в позовній заяві пеня нарахована за період з 17.05.2018 по 16.05.2019, тобто саме в межах одного року до дати подання позову. Три відсотки річних нараховані в позовній заяві за період з 17.05.2019 по 16.05.2019, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Інфляційні втрати нараховані позивачем за період з травня 2016 року по квітень 2019 року; при визначенні строку позовної давності при нарахуванні інфляційних втрат позивачем враховані правові висновки Верховного Суду, що містяться у постанові від 30.09.2019 у справі № 922/175/18.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.09.2019 (суддя доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2019 залишено без руху у зв`язку з неподанням скаржником доказів сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі (309 118,78 грн). Апелянту наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.

15.10.2019 від скаржника до суду надійшла заява з доказами усунення недоліків, до якої додане платіжне доручення № 3321 від 23.09.2019 про сплату 309 118,79 грн судового збору.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.10.2019 (колегія суддів: головуючий, доповідач - Іванов О.Г., Березкіна О.В., Дармін М.О.) скаржнику відновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2019 у справі № 904/2098/19; судове засідання призначено на 11.11.2019; зупинено дію рішення на час розгляду апеляційної скарги; сторонам наданий строк для подання відзиву, заяв, клопотань.

В судовому засіданні 11.11.2019 Центральним апеляційним господарським судом оголошена вступна та резолютивна частини постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

28.05.2012 між Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (позивач, кредитор) та Комунальним підприємством теплових мереж "Криворіжтепломережа" (відповідач, боржник) укладений договір про реструктуризацію заборгованості №14/12-220, відповідно до предмету якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор та боржник домовились про розстрочення погашення заборгованості у вигляді основного боргу, що виникла у боржника перед кредитором за договором поставки природного газу від 14.10.2010 №06/10-1138-БО-5 (п.1.1 договору (а.с.20-26)).

Згідно з пунктом 2.1 договору про реструктуризацію, загальна сума основного боргу, що підлягає реструктуризації відповідно пункту 1.1 цього договору, складає 38 909 754,50 грн, станом на 31.03.2012, що підтверджується актом звірки розрахунків.

Пунктом 2.2 договору про реструктуризацію встановлено, що боржник зобов`язується сплатити у повному обсязі суму основного боргу, вказану у пункті 2.1 цього договору, шляхом сплати зобов`язання частинами відповідно до графіку погашення заборгованості, зазначеного у цьому пункті. Грошові кошти по платежах поточного місяця згідно з графіком повинні надходити від боржника на рахунок кредитора у сумі, визначеній цим графіком, не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2014 у справі №904/9569/13 встановлено, що заборгованість комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" перед дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-220 від 28.05.2012 за період з травня 2012 по жовтень 2013 складає 894 717,22 грн.

Цим рішенням стягнуто з комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на користь дочірнього компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" основний борг за період з травня 2012 по жовтень 2013 у сумі 894 717,22 грн, пеню у сумі 41 364,07 грн за період з 01.12.2012 по 28.11.2013, штраф у розмірі 39 715,10 грн, 3% річних за період з 01.06.2012 по 28.11.2013 у розмірі 26 377,24 грн та 24 465,06 грн судового збору.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2014 у справі №904/6667/14 встановлено, що заборгованість комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" перед дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" за договором про реструктуризацію заборгованості №14/12-220 від 28.05.2012 за період з листопада 2013 по травень 2014 складає 1 134 867,86 грн.

Цим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.11.2014 у справі №904/6667/14 стягнуто з комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" на користь дочірнього компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" основний борг за період з листопада 2013 по травень 2014 у розмірі 1 134 867,86 грн, пеню за період з 01.12.2013 по 25.07.2014 у розмірі 34 919,07 грн, 7% штрафу у розмірі 39 720,37 грн, витрати від інфляції за період з січня 2014 по червень 2014 у розмірі 117 163,01 грн, 3% річних за період з 29.11.2013 по 22.09.2014 у розмірі 27 586,39 грн та судовий збір у розмірі 28 577,92 грн.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з графіком погашення заборгованості, передбаченого пунктом 2.2. договору про реструктуризацію, відповідач станом на 16.05.2019 (період з червня 2014 по квітень 2019 строк оплати 30.04.2019) повинен був сплатити позивачу 9 565 314,82 грн (а.с.21-22).

Пунктом 2.3 договору про реструктуризацію встановлено, що зобов`язання боржника по сплаті чергового платежу вважаються виконаними за умови надходження на рахунок кредитора грошових коштів у термін та в сумі, встановлених у пункті 2.2 договору, на відповідний місяць.

Пунктом 3.4 договору про реструктуризацію встановлено, що за прострочення виконання зобов`язань, вказаних у пункті 2.2 договору, боржник зобов`язується сплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Відповідно до пункту 5.1 договору про реструктуризацію, договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками та діє до 30.04.2032, а в частині виконання зобов`язань за договором - до їх повного здійснення.

Станом на 30.04.2019 відповідач мав сплатити позивачу за період з червня 2014 по квітень 2019 відповідно до Графіку погашення заборгованості 9 565 314,82 грн, втім, розрахунки не здійснив, що і стало підставою звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду (16.05.2019 згідно поштового штемпелю на конверті).

Крім суми основної заборгованості позивачем здійснені нарахування та заявлено до стягнення з відповідача: пеня за період з 17.05.2018 по 16.05.2019 у розмірі 342 730,09 грн., штраф 7% у розмірі 136 184,14 грн., 3% річних у розмірі 725 163,15 грн за період з 17.05.2016 по 15.05.2019, інфляційні втрати у розмірі 2 969 220,58 грн за період з травня 2016 по квітень 2019.

Відповідачем у відзиві на позов заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності щодо заявлених сум, як основної заборгованості, так і додаткових нарахувань, та здійснено заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, а також, в разі визнання судом цих сум обґрунтованими, відповідачем заявлено одночасно клопотання про зменшення суми пені та штрафу на 80%.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем своїх зобов`язань з оплати заборгованості за договором реструктуризації заборгованості, що є підставою для стягнення суми основних платежів за графіком погашення заборгованості за період з червня 2014 по квітень 2019, строк оплати яких настав; оскільки порушення мало місце, обґрунтованими визнані нарахування штрафних санкцій (пені та штрафу), визначені п.3.4 договору, а також інфляційні втрати та відсотки річних, передбачені ст.625 ЦК України, розрахунок яких здійснено позивачем арифметично правильно, з дотриманням норм законодавства щодо періодів нарахування.

В свою чергу, строк позовної давності до спірних відносин не застосований, оскільки він переривався підписанням між сторонами актів звірки розрахунків станом на 28.10.2016 та 01.11.2018. Також суд дійшов висновку, що строк позовної давності переривався фактом звернення позивача до Господарського суду Дніпропетровської області 21.04.2017 в межах справи про банкрутство № 904/1525/17 з заявою про визнання грошових вимог до боржника.

В той же час, суд дійшов висновку про можливість частково задовольнити клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, та з урахуванням заперечень позивача, збалансованості інтересів сторін, з урахуванням відсутності обґрунтування зменшення штрафних санкцій на 80%, зменшив лише розмір пені на 50%, присудивши із заявлених позивачем 342 730,09 грн. пені, 171 365,05 грн; розмір штрафу, що підлягає стягненню лишив незмінним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Аналізуючи правовідносини сторін, колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами договір про реструктуризацію заборгованості, що виникла із договору поставки природного газу за своєю правовою природою є зобов"язальними правовідносинами, які регулюється главами 47, 48, 49 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням того, що за п.2.2 договору реструктуризації заборгованості відповідач періодичні платежі мав сплачувати рівними частинами по 162 123,98 грн щомісяця, а рішеннями від 04.02.2014 у справі №904/9569/13, від 12.11.2014 у справі №904/6667/14, охоплений період з травня 2012 по жовтень 2013, з листопада 2013 по травень 2014 (відповідно); на момент пред"явлення позову (16.05.2019) відповідачем платежі за період з червня 2014 по квітень 2019 не оплачені, при цьому строк виконання цих зобов"язань настав (за останнім заявленим в позові платежем - 30.04.2019 (згідно графіку погашення заборгованості)), то стягнення судом заявленої позивачем заборгованості в розмірі 9 565 314,82 грн. є підставним, таким, що відповідає умовам договору, матеріалам та обставинам справи.

Крім того, з урахуванням положень п.3.4 договору, ст.ст.549, 625 ЦК України, ч.6 ст.232 Господарського кодексу України є таким, що відповідає умовам договору, нормам законодавства нарахування пені за період з 17.05.2018 (річний строк позовної давності за штрафними санкціями) по 16.05.2019 у розмірі 342 730,09 грн. (за зобов"язаннями листопада 2017 квітня 2019), 7% штрафу у розмірі 136 184,14 грн. за зобов"язаннями квітня 2018 березня 2019 року за період з 31.05.2018 по 01.05.2019, а також 3% річних у розмірі 725 163,15 грн за період 17.05.2016 по 15.05.2019 та інфляційних втрат у розмірі 2 969 220,58 грн за період з травня 2016 по квітень 2019.

При цьому доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності за основною вимогою та додатковими вимогами, не приймаються колегією суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України регламентовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч.1 ст.260 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 264 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з матеріалами цієї справи, Позивачем заявлено до стягнення заборгованість за період - з червня 2014 по квітень 2019. Відповідно до Графіку погашення заборгованості, відповідач повинен був оплатити суму основного боргу рівними частинами не пізніше останнього числа місяця, в якому платіж підлягає виконанню, тобто, за червень 2014 відповідач повинен був оплатити до 30.06.2014, за липень 2014 - до 31.07.2014, за серпень 2014 - до 31.08.2014, тощо. Відтак, строк позовної давності за квітень 2014 починається з 01.07.2014 - спливає 01.07.2017, за липень 2014 починається 01.08.2014 спливає 01.08.2017, за вересень 2014 починається 01.09.2014 спливає 01.09.2017, і т.д.

В той же час, в матеріалах справи містяться акти звірки розрахунків від 28.10.2016 та 01.11.2018 (а.с.27-28), підписані обома сторонами та скріплені печатками підприємств.

Підписання відповідачем акту звірки розрахунків, в якому зазначено розмір заборгованості свідчить про визнання боржником боргу, а тому акт звірки є належним доказом, який підтверджує визнання боржником такої заборгованості й відповідно перериває строк позовної давності.

Крім того, 21.04.2017 позивачем було подано до Господарського суду Дніпропетровської області, в межах справи про банкрутство №904/1525/17, заяву про включення до реєстру кредиторів грошових вимог до боржника, що також свідчить про переривання перебігу строку позовної давності 21.04.2017.

Згідно із частиною 3 статті 264 Цивільного кодексу України перебіг строку позовної давності після переривання починається заново.

З урахуванням наведеного, позовна вимога про стягнення основного боргу заявлена в межах встановленого законом загального трирічного строку позовної давності (аналогічні висновки по справі № 910/1389/18 від 05.03.2019 навів Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду).

Що ж до спеціального строку позовної давності в один рік за вимогами про стягнення неустойки (штрафу та пені), то позивач здійснив нарахування в межах закону: по пені лише по дням прострочення, починаючи з 17.05.2018 та закінчуючи 16.05.2019 (дата звернення з позовом до господарського суду), в межах річного строку позовної давності та з урахуванням обмеженого строку нарахування в шість місяців; по штрафу з 31.05.2018 по 01.05.2019 (за прострочені зобов"язання квітня 2018 березня 2019) також в межах спеціального річного строку позовної давності, отже, порушень законодавства в цій частині ні позивачем, ні судом не допущено.

При цьому колегія суддів зауважує, що ототожнення відповідачем інфляційних втрат та відсотків річних з додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України, є безпідставним, оскільки інфляційні нарахуванні та відсотки річних, сплата яких передбачена частиною 2 ст.625 ЦК України, за своєю природою є не штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та відсотків річних застосовується загальна позовна давність (ст.257 ЦК України).

При цьому слушними є доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову (постанова Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №924/312/18); таку ж позицію викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17.

З урахуванням наведеного, позивачем здійснено нарахування відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до норм законодавства, та відповідно до вимог закону судом в цій частині задоволені позовні вимоги.

Оскільки переривання строку позовної давності мало місце в межах строку позовної давності, а позивачем щодо додаткових вимог по неустойці дотримано річний спеціальний строк позовної давності є безпідставним посилання скаржника на роз"яснення, наведені у п.4.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне звернення позивача з даним позовом та, відповідно, його задоволення судом всупереч імперативним вимогам ч.1 ст.530 ЦК України, з урахуванням того, що договір реструктуризації діє до 30.04.2032, є безпідставними, оскільки вказаний договір укладений 28.05.2012, його умови не пов`язані з настанням кінцевого строку його дії (30.04.2032) та пред`явленням вимоги в розумінні ст..530 ЦК України, натомість, його умовою є щомісячне погашення платежів, починаючи з 31.05.2012, отже, кожного місяця наступає строк оплати певної частини 162 123,28 грн, який є таким, що настав кожного останнього дня місяця (відповідно до графіку погашення заборгованості). Таким чином, не здійснивши оплату заборгованості за платежами строк оплати яких настав (з червня 2014 по квітень 2019) на момент пред`явлення позову позивачем, відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язання, отже, вказана заборгованість обґрунтовано заявлена до стягнення.

При цьому матеріалами справи спростовані доводи апеляційної скарги про стягнення з відповідача суми заборгованості, строк якої ще не настав, отже, вказані доводи відхиляються колегією суддів.

Рішення в частині зменшення розміру пені за клопотанням відповідача та застосування норм Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не переглядається, з урахуванням приписів частини 1 ст.269 ГПК України, оскільки вказані вимоги не є предметом апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 275 та статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 276 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2019 у справі №904/2098/19 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2019 у справі №904/2098/19 залишити без змін.

Судові витрати Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 18.11.2019.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна