ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Справа № 924/842/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Савченко Г.І., суддя Демидюк О.О. , суддя Павлюк І.Ю.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Шепетівський цукор" на рішення господарського суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року у справі №924/842/19 (суддя Гладій С.В., повний текст складено 16 вересня 2019 року)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технооптторг-Трейд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Шепетівський цукор"

про стягнення 140599,03 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року у справі №924/842/19 частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Технооптторг-Трейд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Шепетівський цукор" про стягнення 140599,03 грн.. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Шепетівський цукор" (с. Мокіївці, Шепетівського району, Хмельницької області, вул. Овчарука, 36, код 36681090) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технооптторг-Трейд" (49106, м. Дніпро, Дніпропетровської області, вул. Камська, 64, код 31497076) 71050,12 грн. (сімдесят одна тисяча п`ятдесят гривень 12 коп.) основного боргу, 40486,14 грн. (сорок тисяч чотириста вісімдесят шість гривень 14 коп.) пені, 10657,52 грн. (десять тисяч шістсот п`ятдесят сім гривень 52 коп.) 15% штрафу, 3418,19 грн. (три тисячі чотириста вісімнадцять гривень 19 коп.) 3% річних, 5226,78 грн. (п`ять тисяч двісті двадцять шість гривень 78 коп.) індексу інфляції, 2131,50 грн. (дві тисячі сто тридцять одна гривня 50 коп.) відсотків за користування грошовими коштами, 1994,56 грн. (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто чотири гривні 56 коп.) судового збору. В частині стягнення 7628,78 грн. індексу інфляції відмовлено.

Вказане рішення мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем заборгованості в повному обсязі згідно договору поставки товару №17012019 від 17 січня 2019 року на умовах відстрочення платежу, а тому вимога позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Шепетівський цукор" 71050,12 грн. основного боргу є правомірною та підлягає задоволенню. Суд здійснивши перерахунок заявленої суми інфляційних втрат прийшов до висновку про належність до стягнення 5226,78 грн. У стягненні 7628,78 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року у справі №924/842/19 в частині стягнення штрафних санкцій та прийняти нове рішення, яким в частині задоволення позовної заяви щодо стягнення штрафних санкцій відмовити повністю. Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що здійснивши власний розрахунок нарахованих штрафних санкцій апелянтом було встановлено, що останні не відповідають вимогам договору та донараховані неправильно. Суд першої інстанції вказані обставини не перевірив та не надав їм відповідної правової оцінки, що призвело до прийняття помилкового рішення в частині стягнення штрафних санкцій, яке не відповідає вимогам чинного законодавства України. Крім того, вимоги позивача про стягнення пені та штрафу є явно завищеними і не відповідають передбаченим законодавством засадам справедливості, добросовісності та розумності. Також апелянт вважає, що позивач, нараховуючи штрафні санкції, мав на меті отримання додаткового прибутку та розмір нарахованих позивачем пені та штрафу є необгрунтованим та арифметично неправильним.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09 жовтня 2019 року у справі №924/842/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Шепетівський цукор" на рішення господарського суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року у справі №924/842/19 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Від позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Технооптторг-Трейд" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

За умовам статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розгляд апеляційної скарги здійснюється без виклику представників сторін, оскільки останніми не заявлялось клопотання в порядку частини 10 статті 270 ГПК України про проведення судового засідання з викликом учасників справи.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи у порядку письмового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХНООПТТОРГ-ТРЕЙД" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Шепетівський цукор" (далі - покупець) укладено договір поставки товару на умовах відстрочення платежу №17012019 (далі - договір), згідно пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність (поставити) покупцеві автомобільні товари в асортименті (товар), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього визначену договором грошову суму. Поставка Товару за цим Договором здійснюється окремими партіями.

У відповідності до пункту 1.2 договору кількість, найменування, одиниці виміру, загальна вартість, асортимент та ціни кожної партії товару погоджуються сторонами у видаткових накладних та/або специфікаціях (далі - додатках), які є невід`ємною частиною даного договору. Видаткові накладні підписуються керівниками або представниками сторін, уповноваженими на отримання й видачу товару.

Датою поставки (передачі) товару є дата підписання покупцем (Перевізником) товарно-транспортних та/або видаткових накладних. Покупець повинен забезпечити надання постачальнику довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей у порядку, передбаченому чинним законодавством (пункти 3.2, 3.3 договору).

Згідно з пунктом 3.1. договору загальна сума договору визначається як сума всіх підписаних уповноваженими представниками сторін видаткових накладних та/або специфікацій (додатків) цього договору.

Оплата товару здійснюється в порядку безготівкових розрахунків або іншим не забороненим способом перерахування відповідних грошових коштів на рахунок постачальника. Оплата товару за цим договором здійснюється в національній валюті України - гривні. Покупець, виконуючи безготівкові розрахунки, повинен в платіжному дорученні (у розділі призначення платежу) зазначити номер і дату цього Договору (пункт 3.2 договору).

Відповідно до пункту 3.3 договору оплата вартості товару здійснюється покупцем у строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дати поставки товару, якщо інше не передбачено додатками до цього договору, підписаними уповноваженими особами.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що датою оплати вважається дата фактичного зарахування грошових коштів, що підлягають сплаті, на поточний рахунок постачальника.

У випадку порушення строків оплати вартості товару, на вимогу постачальника, сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% від суми фактичної заборгованості (але не менше облікової ставки НБУ, яка діє на момент її нарахування) за кожен день прострочення у межах трирічного строку позовної давності. Пеня нараховується з дня порушення відповідної умови Договору до моменту повного виконання такого зобов`язання покупцем. При цьому покупець зобов`язаний сплатити постачальнику визначену пеню протягом 3 (трьох) банківських днів із моменту отримання письмового повідомлення від постачальника. У випадку прострочення виконання грошових зобов`язань понад 15 днів додатково стягується штраф у розмірі 15% від суми фактичної заборгованості (пункт 5.2 договору).

У випадку несвоєчасної оплати понад 15 календарних днів постачальник має право на підставі статті 692 Цивільного кодексу України вимагати від покупця оплати товару та 3% від несвоєчасно сплаченої суми за користування грошовими коштами постачальника з моменту переходу права власності на несвоєчасно оплачений товар (пункт 5.3 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2019 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 7.2 договору).

Договір підписаний та скріплений відтисками печаток сторін.

На виконання умов договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №17012019 від 17 січня 2019 року позивачем поставлено відповідачу товар (шини) на загальну суму 1 001 265,96 грн., що підтверджується видатковими накладними №4442 від 14 лютого 2019 року на суму 234817,44 грн., №4443 від 14 лютого 2019 року на суму 305460,48 грн., №4445 від 14 лютого 2019 року на суму 459937,92 грн., №6563 від 26 лютого 2019 року на суму 1050,12 грн.

Поставлений позивачем товар отримано уповноваженими особами відповідача на підставі довіреностей № №29, 30 та 31 від 12 лютого 2019 року та №45 від 26 лютого 2019 року.

08 лютого 2019 року та 26 лютого 2019 року позивач виставляв відповідачу рахунки на оплату, згідно договору №17012019 від 17 січня 2019 року.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що відповідач оплатив поставлений товар на суму 930215,84 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, зокрема №1199 від 27 березня 2019 року на суму 100000,00 грн., №1541 від 01 квітня 2019 року на суму 144817,44 грн., №1495 від 01 квітня 2019 року на суму 359937,92 грн., №1615 від 09 квітня 2019 року на суму 90000,00 грн., №2156 від 24 травня 2019 року 70000,00 грн., №2248 від 29 травня 2019 року 70000,00 грн., №2678 від 25 червня 2019 року 70000,00 грн. та №3236 від 10 липня 2019 року на суму 25460,48 грн.

Враховуючи несвоєчасну та неповну сплату відповідачем за поставлений товар згідно договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №17012019 від 17 січня 2019 року, ТОВ "ТЕХНООПТТОРГ-ТРЕЙД" звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача 71050,12 грн. основного боргу, 40486,14 грн. пені, 10657,52 грн. штрафу, згідно пункту 5.2 договору, 12855,56 грн. інфляційних втрат, 3418,19 грн. 3% річних та 2131,50 грн. відсотків за користування грошовими коштами, згідно пункту 5.3 договору (згідно розрахунку).

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України та статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Пунктом 3 статті 3, статтею 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правовідносини, які виникли між сторонами за своїм характером являються господарськими, виходячи зі змісту статей 173, 174 Господарського кодексу України, як такі, що виникли з господарського договору, і відповідно до статті 1 Господарського кодексу України є предметом його регулювання.

Як вбачається з правовідносин, що виникли між сторонами, їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договору поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 січня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір поставки товару на умовах відстрочення платежу №17012019, за умовами якого позивач зобов`язується передати у власність (поставити) відповідачу товар (товари), а відповідач зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання вищевказаного договору позивачем поставлено, а уповноваженими особами відповідача на підставі довіреностей отримано товар на загальну суму 1 001 265,96 грн., на підтвердження чого складено та підписано з обох сторін видаткові накладні №4442 від 14 лютого 2019 року на суму 234817,44 грн., №4443 від 14 лютого 2019 року на суму 305460,48грн., №4445 від 14 лютого 2019 року на суму 459937,92 грн. та №6563 від 26 лютого 2019 року на суму 1050,12 грн.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно пункту 3.3 договору оплата вартості товару здійснюється покупцем у строк не пізніше ніж 30 днів з дати поставки товару.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи платіжних доручень №1199 від 27 березня 2019 року, №1541 від 01 квітня 2019 року, №1495 від 01 квітня 2019 року, №1615 від 09 квітня 2019 року, №2156 від 24 травня 2019 року, №2248 від 29 травня 2019 року, №2678 від 25 червня 2019 року та №3236 від 10 липня 2019 року відповідач оплатив поставлений товар частково на суму 930 215,84 грн., у зв`язку із чим в останнього утворився борг в розмірі 71050,12 грн.

З огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем заборгованості в повному обсязі згідно договору поставки товару на умовах відстрочення платежу №17012019 від 17 січня 2019 року, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про те, що вимога позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Шепетівський цукор" 71050,12 грн. основного боргу є правомірною та підлягає задоволенню.

З огляду на прострочення відповідачем оплати за отриманий товар, позивач з урахуванням статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та пункту 5.2 договору нарахував до стягнення з останнього пеню в розмірі 40486,14 грн. за період з 17 березня 2019 року по 07 серпня 2019 року по кожній видатковій накладній з урахування граничних дат оплати визначених та проведених відповідачем проплат.

Крім того, позивач на підставі пункту 5.2 договору нарахував до стягнення з відповідача штраф в сумі 10657,52 грн. 15% від загальної суми боргу.

Згідно пункту 5.2 договору у випадку порушення строків оплати вартості товару, на вимогу постачальника, сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% від суми фактичної заборгованості (але не менше облікової ставки НБУ, яка діє на момент її нарахування) за кожен день прострочення у межах трирічного строку позовної давності. Пеня нараховується з дня порушення відповідної умови Договору до моменту повного виконання такого зобов`язання покупцем. При цьому покупець зобов`язаний сплатити постачальнику визначену пеню протягом 3 (трьох) банківських днів із моменту отримання письмового повідомлення від постачальника. У випадку прострочення виконання грошових зобов`язань понад 15 днів додатково стягується штраф у розмірі 15% від суми фактичної заборгованості.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. (статті 628, 629 Цивільного кодексу України).

З наведених норм вбачається, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання за кожен день прострочення.

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 липня 2018 року у справі №904/8299/17.

Колегією суддів перевірено здійснений позивачем розрахунок пені за період з 17 березня 2019 року по 07 серпня 2019 року та штрафу та встановлено, що вони є арифметично вірними, відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства. Відтак, місцевим судом правомірно присуджено до стягнення з відповідача пеню в сумі 40486,14 грн. за період з 17 березня 2019 року по 07 серпня 2019 року та штраф в сумі 10657,52 грн.

Крім того, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України заявлено до стягнення з відповідача 3418,19 грн. - 3% річних за період з 17 березня 2019 року по 07 серпня 2019 року та 12855,56 грн. інфляційних нарахувань за березень - червень 2019 року.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, є втратами, пов`язаними з інфляційними процесами в державі за час прострочення виконання зобов`язання боржником, а три процента річних є за своєю правовою природою платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

Колегією суддів перераховано заявлені до стягнення позивачем 3% річних та встановлено, що останні обраховано ТОВ "Технооптторг-Трейд" правомірно, тому позовні вимоги в частині стягнення 3418,19грн. 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо нарахованих інфляційних втрат обрахованих за березень - червень 2019 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегією суддів перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та встановлено, що прострочення з оплати поставленого товару по видаткових накладних №4442 від 14 лютого 2019 року на суму 234817,44грн., №4443 від 14 грудня 2019 року на суму 305460,48 грн., №4445 від 14 лютого 2019 року на суму 459937,92 грн. та №6563 від 26 лютого 2019 року відбулося з 17 березня 2019 року та 29 березня 2019 року, тому здійснювати нарахування втрат від інфляції на вказані суми за березень 2019 року є безпідставним, оскільки найменший період визначення індексу інфляції складає місяць. Крім того, позивачем не було враховано, що у червні індекс інфляції становив 99,5%. Здійснивши перерахунок заявленої суми інфляційних втрат колегія суддів вважає обгрунтованими до стягнення 5226,78 грн. У стягненні 7628,78 грн. інфляційних втрат місцевий суд правомірно відмовив.

Пунктом 5.3 договору сторони узгодили, що у випадку несвоєчасної оплати понад 15 календарних днів, постачальник має право на підставі статті 692 Цивільного кодексу України вимагати від покупця оплати товару та 3% від несвоєчасно сплаченої суми за користування грошовими коштами постачальника з моменту переходу прав власності на несвоєчасно оплачений товар.

У зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем отриманого товару, позивач на підставі пункту 5.3 договору та статті 692 Цивільного кодексу України нарахував до стягнення з останнього 3% від несвоєчасно сплаченої суми за користування грошовими коштами 2131,50 грн.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 Цивільного кодексу України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по - друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв`язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов`язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов`язання.

Враховуючи, що нараховані позивачем до стягнення з відповідача 2131,50 грн. відсотки за користування грошовими коштами узгоджуються з нормами чинного законодавства України, встановлені договором та вірно обраховані, місцевий суд прийшов до правильного висновку про задоволення позовної вимоги в цій частині.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Статею 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вище викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 40486,14 грн. пені, 10657,52 грн. - 15% штрафу, 3418,19 грн. - 3% річних, 5226,78 грн. -індексу інфляції, 2131,50 грн. - відсотків за користування грошовими коштами прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

А тому, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Шепетівський цукор" та скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Шепетівський цукор" на рішення господарського суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року у справі №924/842/19 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 12 вересня 2019 року у справі №924/842/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Справу №924/842/19 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Павлюк І.Ю.