ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2019 р.м. ХарківСправа № 922/1631/18

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ФОП Птах Ігоря Миколайовича, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників учасників справи:

позивача - не з`явився

відповідача - Чумаченко А .В.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП Птах І.М., звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 30.07.2018 (т. 1 а.с. 189-195), яка прийнята судом до розгляду, просив суд стягнути з відповідача на свою користь:

- суму заборгованості за договором оренди №1 від 01.09.2014 у розмірі 572432, 58 грн.,

- пеню у розмірі 93 294,24 грн. за період з 16.12.2017 по 16.06.2018,

- інфляційні суми у розмірі 251 721,14 грн. за період з 01.04.2016 по 10.07.2018,

- 3% річних від простроченої суми у розмірі 38991,10 грн. за період з 01.04.2016 по 10.07.2018, а всього 956439,00 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди №1, що був укладений між сторонами 01.09.2014 (в редакції додаткової угоди №1 від 27.10.2014 до договору оренди №1 від 01.09.2014), в частині повного та своєчасного внесення орендної плати. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 20.06.2018 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідач проти позову заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити в його задоволенні. В обґрунтування заперечень проти позову, зокрема, відповідач вказував на те, що:

- згідно акту звірки взаємних розрахунків від 03.05.2018 заборгованість нібито виникла за період з 30.09.2014 по 08.02.2017. З аналізу вказаних розрахунків вбачається, що за період з 30.09.2014 по 30.06.2015 нараховано до оплати грошову суму в розмірі 480426,62 грн., та згідно цього акту останні не оплачені. Однак, на момент подання позову сплинули строки позовної давності до цих вимог, та разом із цим відзивом відповідач надає заяву про застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові в цій частині;

- за період з 31.07.2015 по 21.03.2016 (за період, коли Птах І.М. був власником нежитлового приміщення) виникла заборгованість з оплати орендної плати та інших платежів в розмірі 424008,66 грн. Разом з тим, за той же період було сплачено 359853,19 грн., тобто, з урахуванням цього заборгованість ТОВ "Афаліна" перед ФОП Птах І.М. складає тільки 64155,47 грн., а не 572432,58 грн., як це помилково вважає позивач;

- згідно пункту 3.1. договору оренди від 01.09.2014 - "розмір щомісячної орендної плати складає 25107,00 грн. без врахування витрат орендодавця за послуги комунальних служб (комунальні послуги), які орендар сплачує орендодавцю на підставі окремого розрахунку за фактом отримання комунальних послуг". Жодного розрахунку позивач відповідачу не надавав, а тому жодних підстав для виникнення обов`язку відповідача по оплаті комунальних послуг немає;

- з акту звірки також вбачається, що ФОП Птах І.М. здійснив нарахування заборгованості зі сплати комунальних платежів за березень 2016 року, хоча згідно договору купівлі-продажу, посвідченого ПН ХМНО Остапенко Є.М. від 21.03.2016, зареєстрованого в реєстрі за №825 позивач продав громадянину України ОСОБА_3 вказане приміщення та договір оренди було припинено на підставі заяви від 21.02.2016, а тому вказаний платіж не можна вважати обґрунтованим;

- пеня за порушення термінів оплати платежів нарахована за період з 08.12.2017 по 14.06.2018, тобто з порушенням термінів, що встановлені ГК України та договором.

До відзиву відповідачем подана заява про застосування позовної давності про стягнення заборгованості за договором оренди, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

Позивач правом на участь представника у судовому засіданні 05.11.2019 не скористався, про місце, дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Разом з тим, 05.11.2019 до суду від представника позивача надійшла заява про відкладення судового засідання на іншу дату, в якій представник позивача вказує на те, що 05.11.2019 у господарському суді Харківської області о 09:30 призначено слухання справи №922/3184/19, в якій він приймає участь у якості представника позивача, а відтак не встигає прибути у судове засідання у справі №922/1631/19 в разі участі у справі №922/3184/19 та просить суд відкласти розгляд справи з на іншу дату.

Розглянувши заяву представника позивача про відкладення судового засідання, суд дійшов висновку про її відхилення, оскільки судом вичерпаний процесуальний строк розгляду справи, в той час, як позивачем у заяві не зазначено обставин, що унеможливлюють розгляд справи по суті.

Також, в рішенні суду, суд вважає за необхідне зазначити, що нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі у суді першої інстанції, тому неможливість одного з представників позивача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника. Крім того, суд, призначаючи справу до розгляду, надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім цього, відповідно до ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. Як свідчать матеріали справи, ухвалою суду від 22.10.2019, занесеною до протоколу судового засідання, судове засідання 22.10.2019, з метою дотримання прав учасників справи, було відкладене до 05.11.2019. У судове засідання 22.10.2019 позивач також не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Окрім цього, суд також вважає за необхідне відзначити, що до заяви про відкладення судового засідання представником позивача не додано жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у заяві, щодо участі представника позивача в іншому судовому процесі (ухвала про виклик, ухвала-повідомлення та інш.).

При цьому, судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини суд враховує при розгляді справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Присутній у судовому засіданні 05.11.2019 представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.

01.09.2014 між ФОП Птах І.М. (позивач, орендодавець) та ТОВ "Афаліна" (відповідач, орендар) був укладений договір оренди №1 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого, орендодавець передає орендареві в тимчасове платне користування (оренда) нежитлові приміщення, що розташовані на 1-5 поверхах, а також підвальне приміщення нежитлової будівлі літ. "А-4" з мансардою, загальною площею 836,9 квадратних метра за адресою: м. Харків, вул. Костомарівська, № 6 (в подальшому - "об`єкт оренди") у наступному порядку:

- нежитлові приміщення на першому - п`ятому поверхах загальною площею 667,75 квадратних метра;

- допоміжні площі (санвузол, сходи, тощо), нежитлові та допоміжні площі в підвальному приміщенні загальною площею 169,15 квадратних метра.

Об`єкт оренди належить орендодавцю на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серія: ЯЯЯ № 219795, виданим Виконавчим комітетом Харківської міської ради 14.07.2005 на підставі Розпорядження Харківського міського голови від 06.07.2003 за № 1539. Об`єкт оренди зареєстрований КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 20.07.2005 за номером 11458212.

Відповідно до п. 2.1 договору, передача об`єкта оренди орендодавцем, прийняття його орендарем і повернення об`єкта оренди при припиненні або розірванні цього договору проводиться уповноваженими представниками сторін безпосередньо при передачі об`єкта оренди і оформлюються актами прийому-передачі, підписаними сторонами. В актах прийому-передачі вказується стан об`єкта оренди.

У п. 2.1.1 договору сторони погодили, що передача об`єкта оренди проводиться із урахуванням вимог п. 2.2.1. даного договору, тобто акти прийому-передачі складаються та підписуються сторонами у кожному окремому випадку, коли переходить право користування об`єктом оренди.

Згідно п. 3.1 договору, розмір щомісячної орендної плати за об`єкт оренди складає 25107,00 грн. (двадцять п`ять тисяч сто сім грн. 00 коп.). без врахування витрат орендодавця за послуги комунальних служб (комунальні витрати), які орендар сплачує орендодавцю на підставі окремого розрахунку за фактом отримання комунальних послуг. Сплата платежів за цим договором здійснюється шляхом безготівкового банківського переказу відповідних сум з банківського рахунку орендаря на банківський рахунок орендодавця.

Орендна плата сплачується не пізніше 10 (десятого) числа за попередній місяць (п. 3.4 договору).

Згідно п. 6.1 договору, він вступає в силу з моменту підписання акту приймання-передачі сторонами і діє до 01.09.2015. Якщо жодна зі сторін не виявила наміру розірвати цей договір, письмово повідомивши про це іншу сторону не менш ніж за два місяці, договір вважається продовженим на наступні 12 місяців.

01.09.2014 між сторонами був підписаний акт прийому-передачі нежитлового приміщення до договору оренди №1 від 01.09.2014, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв, відповідно до п. 1.1 договору оренди №1 від 01.09.2014 нежитлові приміщення, загальною площею 836,9 кв.м., що розташовані на 1-5 поверхах нежитлової будівлі, за адресою: м. Харків, вул. Костомарівська, 6 без будь-яких зауважень та претензій.

У період з вересня 2014 року по березень 2016 року між сторонами були складені та підписані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), відповідно до яких орендодавцем орендарю були надані послуги, згідно договору оренди №1 від 01.09.2014 з оренди та комунальних послуг (а.с. 22-59).

У зв`язку з переходом права власності на об`єкт оренди, 21.03.2016 між сторонами був підписаний акт прийому-передачі нежитлового приміщення до договору оренди №1 від 01.09.2014, відповідно до якого орендар передав, а орендодавець прийняв, відповідно до п. 1.1 договору оренди №1 від 01.09.2014 нежитлові приміщення, загальною площею 836,9 кв.м., що розташовані на 1-5 поверхах нежитлової будівлі, за адресою: м. Харків, вул. Костомарівська, 6 без будь-яких зауважень та претензій.

Втім, як вказує позивач у позовні заяві, у період дії договору оренди з 01.09.2014 по 21.03.2016 орендна плата відповідачем оплачувалась несвоєчасно та не у повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01.06.2018 становить 572432,58 грн.

Факт наявності боргу підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, підписаним між сторонами 03.05.2018.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Господарські договори є однією з підстав виникнення між учасниками господарських відносин майново-господарських зобов`язань, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (ст. ст. 173-175 ГК України).

Господарські договори укладаються та виконуються за правилами Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 7 ст. 179, ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов`язковим для виконання кожної із сторін.

Дослідивши зміст, укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди.

Згідно ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ст. 762 ЦК України).

Відповідно до ст. 286 ГК України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до частини 5 ст. 762 ЦК України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, за період використання об`єкта оренди з вересня 2014 по березень 2016 року, позивачем відповідачу за користування майном за договором оренди та надання комунальних послуг було нараховано 932285,77 грн. Позивач стверджує, що станом на 01.06.2018 заборгованість відповідача перед позивачем становить 572432,58 грн.

Як зазначалося вище по тексту рішення, відповідачем у справі зроблено заяву про застосування позовної давності про стягнення заборгованості за договором оренди, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 251-255 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом до суду позивач звернувся 18.06.2018, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції канцелярії господарського суду Харківської області.

Під час розгляду справи, 03.09.2018 позивачем до суду була подана заява про долучення додаткових доказів у справі, в якій позивач, зокрема, просив суд долучити до матеріалів справи додаткову угоду №1 від 27.10.2014 до договору оренди №1 від 01.09.2014, укладену між ФОП Птах І.М. та ТОВ "Афаліна".

Відповідно до умов наданої додаткової угоди, сторони дійшли згоди викласти пункт 8.3. договору оренди №1 від 01.09.2014 в наступній редакції:

"За прострочення виконання зобов`язань, передбачених п. 3.4. даного договору, орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі 0,1% від загальної суми несплаченої в строк орендної плати за договором (п. 3.1.) за кожен день прострочення оплати". Сторони дійшли згоди доповнити розділ 8 договору оренди №1 від 01.09.2014 пунктом 8.5. такого змісту: "До вимог орендодавця про стягнення з орендаря заборгованості по сплаті орендної плати, пені, інфляційних витрат, 3% річних та інших виплат, які згідно цього договору і чинного законодавства України підлягають стягненню у зв`язку з неналежним виконанням орендарем зобов`язань за цим договором, застосовується строк позовної давності в 5 (п`ять) років". Ця додаткова угода набирає чинності і є невід`ємною частиною договору оренди №1 від 01.09.2014 з моменту її підписання обома сторонами.".

Під час розгляду справи відповідач стверджував, що додаткова угода №1 від 27.10.2014 до договору оренди №1 від 01.09.2014 була виготовлена після подання заяви про застосування позовної давності, відповідачем не укладалась, є недійсною та не може бути використана судом в якості доказу.

Ухвалою суду від 17.09.2019 у справі була призначена судова технічна експертиза документів, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса.

На вирішення експертів були поставлені наступні питання:

- чи відповідає давність виконання додаткової угоди № 1 від 27.10.2014 до договору оренди № 1 від 01.09.2014, вказаній на ньому даті?

- чи могла додаткова угода № 1 від 27.10.2014 до договору оренди № 1 від 01.09.2014 бути створена (роздрукована, підписана, проставлені відбитки печаток) в період з травня по вересень 2018 року?

- чи додаткова угода № 1 від 27.10.2014 до договору оренди № 1 від 01.09.2014 могла бути створена (роздрукована, підписана, проставлені відбитки печаток) раніше договору оренди № 1 від 01.09.2014, якщо так, то яка розбіжність в часі?

- чи має додаткова угода № 1 від 27.10.2014 до договору оренди № 1 від 01.09.2014 ознаки впливу, що призвели до її штучного старіння?

В подальшому, ухвалою суду від 03.06.2019, було задоволено клопотання судового експерта та витребувано у ФОП Птах Ігоря Миколайовича та Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", зокрема, оригінал додаткової угоди №1 від 27.10.2014 до договору оренди №1 від 01.09.2014 та оригінал договору оренди №1 від 01.09.2014.

24.06.2019 до суду від позивача надійшла заява, в якій він зазначив, що оригінал додаткової угоди №1 від 27.10.2014 до договору оренди №1 від 01.09.2014 та оригінал договору оренди №1 від 01.09.2014 були втрачені 05.12.2018 при проведенні обшуку в його помешканні за адресою: АДРЕСА_1 . До цього ж, 06.09.2018 Птах І .М. звертався до Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області з повідомленням про злочин, згідно якого повідомив, що 30.08.2018 за адресою: АДРЕСА_2 невідомі особи заволоділи документами, які належать ФОП Птах І.М. Таким чином, у ФОП Птах І.М. фактично відсутні будь-які документи із відтисками печаток ФОП Птах І . М. та ТОВ "Афаліна" за періоди з 01 березня по 01 вересня 2014 року та з 01 січня по 30 вересня 2018 року. Зважаючи на те, що оригінал додаткової угоди № 1 від 27.10.2014 до договору оренди № 1 від 01.09.2014 та оригінал договору оренди № 1 від 01.09.2014 були втрачені 05.12.2018 при проведенні обшуку, їх надання на виконання ухвали суду не вбачається за можливе.

У заяві, поданої до суду 24.06.2019, відповідач зазначив, зокрема, що оригінал додаткової угоди №1 від 27.10.2014 до договору оренди №1 від 01.09.2014 у відповідача відсутній так, як вже стверджувалося відповідачем та на чому відповідач наполягає, спірна додаткова угода була виготовлена вже після відкриття провадження у справі.

01.10.2019 до суду від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса, разом з матеріалами справи, надійшло повідомлення судового експерта Зубової Н.О. №9745 від 12.09.2019 про неможливість надати висновок судово-технічної експертизи документів по справі №922/1631/18 у зв`язку з ненаданням сторонами витребуваних судом документів.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 81 ГПК України будь-яка особа, в якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

У разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 ГПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У засіданні суду 06.09.2018, представник позивача відмовився надати суду для долучення до матеріалів справи оригінал спірної додаткової угоди, яку надавав суду для огляду, аргументуючи це тим, що відповідач може знищити вказаний документ, якщо він буде долучений до матеріалів справи. В свою чергу, представник позивача зазначив, що у разі потреби, спірна додаткова угода буде надана до експертної установи для проведення експертизи.

Посилання позивача на те, що оригінал спірної додаткової угоди був втрачений під час проведення обшуку в його помешканні 05.12.2018, не можуть бути прийняти судом до уваги, оскільки як вбачається з копії протоколу обшуку від 05.12.2018, наданої позивачем до заяви від 24.06.2019, у переліку документів знайдених та вилучених у позивача, ані оригіналу спірної додаткової угоди, ані оригіналу договору оренди не значиться. Також неспроможними є посилання позивача на те, що 30.08.2018 за адресою: АДРЕСА_2 невідомі особи заволоділи документами, які належать ФОП Птах І.М., оскільки, як зазначалося вище по тексту рішення, у судовому засіданні 06.09.2018 оригінал спірної додаткової угоди був у наявності у представника позивача.

З огляду на викладене, враховуючи ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, суд, керуючись приписами ч. 9 ст. 81 ГПК України, дійшов висновку про недоведеність позивачем факту укладання спірної додаткової угоди №1 від 27.10.2014 до договору оренди №1 від 01.09.2014, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для визнання цієї обставини.

Дана позиція суду знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 17.07.2018 у справі №915/1145/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі права чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Як вбачається із акту звірки взаємних розрахунків від 03.05.2018 (т. 1 а.с. 62 - 64), підписаного між сторонами, заборгованість виникла за період з 30.09.2014 по 31.03.2016. З аналізу вказаних даних в акті вбачається, що за період з 30.09.2014 по 30.06.2015 року нараховано до оплати грошову суму в розмірі 480426,62 грн., та згідно цього акту останні відповідачем не оплачені. Однак, на момент подання позову сплинули строки позовної давності до цих вимог, про що відповідачем зроблену відповідну заяву.

За період з 31.07.2015 по 26.03.2016 (період коли позивач був власником нежитлового приміщення) виникла заборгованість з оплати орендної плати та інших платежів в розмірі 424008,66 грн. Разом з тим, за той же період відповідачем було сплачено 359853,19 грн. Отже, заборгованість ТОВ "Афаліна" перед ФОП Птах І.М. складає 64155,47 грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується наявність боргу відповідача перед позивачем у розмірі 64155,47 грн. за користування майном за договором оренди та надання комунальних послуг, а тому відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання свого зобов`язання за договором оренди №1 від 01.09.2014 щодо повної та своєчасної оплати орендної плати.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України одним з наслідків порушення зобов`язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача неустойки у вигляді пені у розмірі 93294,24 грн., нарахованої позивачем за період з 16.12.2017 по 16.06.2018 за порушення строків виконання зобов`язання за договором оренди, суд зазначає наступне.

Суд відзначає, що стосовно нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання господарських зобов`язань необхідно зважати на положення частини шостої статті 232, частину першу статті 230 ГК України вимоги. Згідно з якими нарахування штрафних санкцій (пені) за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частина перша статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо прострочення орендної плати) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, положеннями частини шостої статті 232 ГК України передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відповідності до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Разом з тим відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

З огляду на те, що термін прострочення оплати орендної плати за спірним договором розпочався з 11.04.2016, то період нарахування пені за кожен день прострочення виконання зобов`язання є таким: 11.04.2016 - 11.10.2016. При цьому, з урахуванням річної позовної давності (11.04.2017) та дати подання позову до суду (18.06.2018) нарахування пені позивачем за період з 16.12.2017 - 16.06.2018 здійснено поза межами такого строку.

Як зазначалося вище, відповідачем у справі заявлено про застосування позовної давності, зокрема, й щодо стягнення пені.

Враховуючи сплив позовної давності для нарахування пені та заяву відповідача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 93294,24 грн. пені є неправомірною та задоволенню не підлягає.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 38991,10 грн. та інфляційних втрат в розмірі 251721,14 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Судом враховано, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Судом, за допомогою Юридичної інформаційно-пошукової системи "Законодавство" зроблений власний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат та суд дійшов висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 4372,68 грн. трьох процентів річних (у період нарахування, визначений позивачем з 01.04.2016 по 10.07.2018), розраховані на суму боргу 64155,47 грн. та 20098,25 грн. інфляційних втрат (у період нарахування, визначений позивачем з 01.04.2016 по 01.07.2018), розраховані на суму боргу 64155,47 грн.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі та надана їм правова оцінка. Стосовно доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі. Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", рішення від 10.02.2010).

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 64155,47 грн. основного боргу, 20098,25 грн. інфляційних втрат та 4372,68 грн. трьох процентів річних. В решті позову суд відмовляє.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовій збір у даній справі покладається на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 525, 526, 530, 610 - 612, 625 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (61177, м. Харків, пров. Пластичний, 9, ) на користь ФОП Птах Ігоря Миколайовича ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 ) - 64155,47 грн. основного боргу, 20098,25 грн. - інфляційних втрат, 4372,68 грн. три проценти річних та 1329,40 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову - відмовити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач - ФОП Птах Ігор Миколайович ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 ).

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (61177, м. Харків, пров. Пластичний, 9, ).

Повне рішення підписано 12 листопада 2019 року.

Суддя О.В. Погорелова