ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2019 р. Справа№ 910/8773/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019

у справі № 910/8773/19 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрметалургтранс»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 58 529, 23 грн

за відсутності представників учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрметалургтранс» (далі - ТОВ «УМТ», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», відповідач) про стягнення збитків у сумі 58 529,23 грн, завданих внаслідок несхоронності (незбереження) відповідачем майна (вагонів) під час їх курсування залізничними коліями, у зв`язку з чим позивач поніс витрати на їх ремонт.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/8773/19 позов задоволено повністю, стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ТОВ «УМТ» збитки у розмірі 58 529,23 грн та 1 921,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що під час здійснення перевезення мало місце пошкодження (розукомплектування) вагонів позивача, а тому відповідач, як винна особа, повинен відшкодувати збитки, що полягають у витрачених позивачем грошових коштах на проведення ремонтних робіт вагонів; посилання відповідача на те, що згідно договору оренди вагонів на позивача покладено понесення витрат, пов`язане з технічним обслуговуванням та ремонтом вагонів є безпідставними, оскільки понесені позивачем збитки, що виникли в результаті часткової втрати деталей вагонів під час перевезення відповідачем, не мають жодного відношення до умов вказаного договору.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування скарги відповідач наголошував на тому, що відповідач не міг заподіяти та не заподіював шкоду позивачеві, не порушував його прав та інтересів; у позивача відсутнє право на пред`явлення позову до залізниці у разі пошкодження вантажу при перевезенні за залізничною накладною, оскільки остання укладається між відправником та залізницею на користь вантажоодержувача, тобто позивач не є стороною договору перевезення; у матеріалах справи відсутні докази, що засвідчують передачу позивачеві вантажовідправником або вантажоодержувачем права на пред`явлення позову; позов про відшкодування вартості втрати, нестачі або пошкодження вантажу не може бути заявлено безпосередньо до залізниці як самостійної юридичної особи, винної в незбереженні вантажу під час перевезення; позивачем не доведено, що матеріальна шкода спричинена діями або бездіяльністю працівників відповідача; залізниця не здійснювала свідомих дій на пошкодження вагонів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 поновлено АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/8773/19, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги призначено на 13.11.2019, встановлено позивачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/8773/19.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що законодавством, у тому числі ст. 130 Статуту залізниць, дотримання претензійного порядку не є обов`язковим; у позивача наявний матеріальний інтерес у відшкодуванні відповідачем збитків, завданих незабезпеченням збереження цілісності вагонів під час здійснення вантажних перевезень; за наведених обставин у позивача є підстави для звернення до суду з таким позовом; пошкодження спірних вагонів підтверджується наявними в матеріалах справи документами, а причинний зв`язок між бездіяльністю відповідача та настанням негативних наслідків для позивача доведено останнім та не спростовано відповідачем; відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що пошкодження вагонів під час їх перевезення залізницею сталось не з його вини; розмір завданих збитків обґрунтовано позивачем по кожному вагону у відповідності до наданих вагоноремонтним підприємством Актів встановлення, Актів виконаних робіт з відповідною розшифровкою; суд дійшов правильного висновку про наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення та, відповідно, підстав для стягнення збитків з відповідача.

13.11.2019 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів на підтвердження надання правничої допомоги позивачеві, в яких останній просив суд стягнути на його користь з відповідача 10 000,00 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу.

У судове засідання 13.11.2019 сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідача, враховуючи відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.

13.11.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, ТОВ «УМТ» є орендарем та власником вантажних вагонів № 95777603, № 95207544, № 95777744, № 95143483 на підставі відповідних договорів купівлі-продажу вагонів та договорів оренди (а.с. 19-39).

З метою врегулювання взаємовідносин щодо організації курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування та наданням послуг, пов`язаних із цими перевезеннями, 15.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (у тексті договору - виконавець) та ТОВ «УМТ» (у тексті договору - замовник) було укладено договір про надання послуг власнику, орендатору або оператору щодо організації курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування ПР/М-15161/НЮі, а також відповідні додаткові угоди до нього (а.с. 40-47).

Як встановлено місцевим господарським судом, відповідно до залізничних накладних № 40167462 від 02.01.2019, № 40186041 від 03.01.2019, № 40733305 від 19.01.2019, № 40150609 від 02.01.2019 (а.с. 48, 58, 68,78) відповідачем здійснювалось перевезення вагонів ТОВ «УМТ» під завантаження до станції призначення Пологи (Придніпровської залізниці), на якій було виявлено пошкодження (розукомплектування) вищевказаних вагонів (відсутність головної та магістральної частин повітророзподільника, розукомплектоване ручне гальмо), у зв`язку з чим на станції було складено відповідні Акти загальної форми ГУ-23 (а.с. 50, 60, 70, 80).

У зв`язку з наведеними обставинами такі вагони були направлені до Структурного підрозділу «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» на ремонт та технічне обслуговування, про що свідчать відповідні повідомлення форми ВУ-23М, а саме, № 3361 від 12.01.2019, № 3366 від 24.01.2019, № 3360 від 12.01.2019, № 1503 від 12.01.2019 (а.с. 49, 59, 69, 79).

Згідно з Дефектними відомостями форми ВУ-22 (а.с. 51-52, 61-62, 71-72, 81-82) при проведенні ремонтних робіт на вказані вагони було встановлено відповідне гальмівне обладнання, головні та магістральні частини повітророзподільника, що додатково підтверджується Актами встановлення (а.с. 55, 65, 75, 85).

Відповідно до повідомлень форми ВУ-36м проведення ремонтних робіт на СП «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» AT «Укрзалізниця» вказаних вантажних вагонів було завершено (а.с. 53-54, 63-64, 73-74, 83-84).

За фактом виконання поточного ремонту вагонів № 95777603, № 95207544, № 95777744, № 95143483 було складено Акт виконаних робіт №32 та додатки до нього з розшифровкою наданих послуг з ремонту вагонів (а.с. 56-57, 66-67, 76-77, 86-87), відповідно до яких загальна вартість ремонту вказаних вагонів складає 58 529,23 грн з урахуванням ПДВ.

Як вбачається з матеріалів справи, ремонт пошкоджених вагонів позивача було проведено на його замовлення на підставі договору послуг №07у/14 від 19.02.2014, укладеного між ТОВ «РЕМВАГОНТОРГ» (у тексті договору - виконавець) та ТОВ «УМТ» (у тексті договору - замовник) (а.с. 14-17) та оплачені останнім у повному обсязі, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків (а.с. 18).

Посилаючись на те, що у зв`язку з вищенаведеними обставинами та внаслідок несхоронності (незбереження) відповідачем майна (вагонів) під час їх курсування залізничними коліями ТОВ «УМТ» зазнало збитків на загальну суму 58 529,23 грн, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи вимоги чинного законодавства, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, а доводи апеляційної скарги вважає безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Загальні умови перевезення на підставі ч. 2 ст. 908 ЦК України визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Аналогічні положення передбачено ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Відповідно до статті 909 ЦК України за договором перевезення одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За приписами ч. 1 ст. 307 ГК України, п. 22 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 (далі - Статут) за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з пунктом 2 статті 924 ЦК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 920 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язань, які випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Статтею 23 Закону «Про залізничний транспорт» передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.

Згідно зі ст. 8 Статуту перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізницями провадиться в вагонах парку залізниць або орендованих у залізниць, а також у власних вагонах, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності, в тому числі розташованим за межами України. Вагони, призначені для перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, повинні відповідати вимогам Правил технічної експлуатації залізниць України та санітарно-гігієнічним і протиепідемічним нормам і правилам.

Пунктом 1.2 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України № 17 від 29.01.2015 (далі - Правила) визначено, що власні вантажні вагони - вантажні вагони, які мають загальномережеву нумерацію, яка нанесена на вагони відповідно до альбому-довідника 632-2011 ПКБ ЦВ «Знаки и надписи на вагонах грузового парка колеи 1520 мм», затвердженого Радою із залізничного транспорту держав - учасниць СНД 25.04.2001 (далі - Знаки і написи), та мають ознаку в АБД ПВ «власний вагон».

Положеннями п. 3.4 Правил визначено, що власні вантажні вагони, що виходять на колії загального користування, за конструкцією, строком служби, періодом проведення планових видів ремонту і технічним станом повинні відповідати всім вимогам, які встановлюються до вагонів інвентарного парку залізниць, включаючи спеціалізований рухомий склад, та мати відомості про комплектацію вагона.

За змістом п. 4.1 Правил випуск власних вантажних вагонів на колії загального користування допускається після відповідного огляду їх технічного стану працівниками вагонного господарства, а для перевезення небезпечного вантажу в спеціалізованих вагонах - при пред`явленні відправником вантажу працівникам станцій і вагонного господарства свідоцтва про технічний стан вагона, що гарантує безпеку перевезення цього вантажу. Номер свідоцтва і результати огляду технічного стану вагонів працівник вагонного господарства записує в книзі пред`явлення вагонів вантажного парку до технічного обслуговування (форма ВУ-14).

Разом з цим, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження невідповідності технічного стану вагонів № 95777603, № 95207544, № 95777744, № 95143483 при прийнятті їх відповідачем до перевезення.

Відповідно до п.п. 20, 21 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, пошкодження вантажного вагона - це порушення справного стану вагона або його складових частин внаслідок зовнішніх впливів, що перевищують рівні, установлені ГОСТ 22235-76, а також внесення змін у конструкції вагонів, заварювання дверей, люків, знімання бортів платформ, дверей напіввагонів, знімного устаткування вагонів тощо, свердління (пробивання, пропалювання) отворів для кріплення вантажів у деталях вагонів, а також кріплення до них вантажів за допомогою зварювання без дозволу залізниці.

Ремонт пошкодженого вагона здійснюється на підприємстві, яке має право на виконання таких робіт, або на найближчому до місця пошкодження вагоноремонтному підприємстві. Перелік таких підприємств оприлюднюється у товарних конторах станцій обслуговування.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 6.2.7 Інструкції з експлуатації гальм рухомого складу на залізницях України, затвердженої наказом Укрзалізниці №264-Ц від 28.10.1997, забороняється ставити в склад потягу вагони, гальмівне обладнання яких має хоча б одну з наступних несправностей: несправні повітророзподільники, електроповітророзподільники, електричний ланцюг ЕПГ (у пасажирському поїзді), авторежим, кінцевий або роз`єднувальний кран, випускний клапан, гальмівний циліндр, резервуар, робоча камера.

При технічному обслуговуванні вагонів (п. 6.2.1 вказаної Інструкції) слід перевіряти дію автогальм на чутливість до гальмування і відпускання. Повітророзподільники й електроповітророзподільники, що працюють незадовільно, слід замінити справними.

Відповідно до п.п. 3.2.3.22 п. 3.2.2 розділу 3 Наказу Міністерства транспорту України № 464 від 03.06.2004 «Про затвердження Рекомендацій щодо вживання термінів та визначень з безпеки руху поїздів» пошкодження чи/або зруйнування технічних засобів - це подія порушення конструктивної цілісності рухомого складу, залізничної колії й споруд на ній, засобів зв`язку й сигналізації, що частково/цілком унеможливлює використання їх за цільовим призначенням внаслідок часткової/повної втрати експлуатаційних властивостей, для відновлення яких потрібно проведення ремонту/відновлювати які неможливо чи недоцільно.

Таким чином, відсутність головної та/або магістральної частини повітророзподільника є саме пошкодженням вагону, а їх несправність є забороною для поставлення такого вагону в склад потягу.

За змістом п. 4.6 Правил обслуговування залізничних під`їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, обов`язок охорони вагонів і вантажів на під`їзній колії покладається на підприємство. Якщо під`їзна колія обслуговується локомотивом залізниці, то охорону вагонів і вантажів до моменту фактичної подачі вагонів і з моменту збирання вагонів з під`їзної колії організовує залізниця.

Крім того, вимоги щодо відчеплення пошкоджених (розукомплектованих) вагонів викладені в телеграфній вказівці AT «Українська залізниця» №Ц-4-26/1518-18 від 14.05.2018, де зазначено, що «При виявленні розукомплектованого вагону в експлуатації (з оформленим перевізним документом) в сформованому рухомому складі, відчеплення такого вагону здійснюється лише у разі незабезпечення поїзду автогальмами або впливу технічного стану на безпеку руху та збереження вантажу».

У вищезгаданій телеграфній вказівці вказано, що після переведення розукомплектованих вагонів у неробочий парк вагоноремонтне підприємство AT «Українська залізниця» організовує та здійснює відновлення їх технічного стану.

Колегія суддів зазначає, що відповідальність за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу регулюється Статутом залізниць України, норми якого є спеціальними у сфері залізничних перевезень і не суперечать положенням ЦК України і ГК України.

За приписами ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Вищевказані обставини справи свідчать про відповідальність саме відповідача, як перевізника, за пошкодження/незбереження вагонів позивача.

При цьому, відповідачем, всупереч ст.ст. 74, 76, 77 ГПК України, ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 113 Статуту залізниць України не доведено суду, що пошкодження вантажу (вагонів) виникло з незалежних від перевізника причин, тобто не спростовано відсутність своєї вини у незабезпеченні збереження переданого йому вантажу.

Відповідно до ст. 114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема за псування і пошкодження - у розмірах тієї суми, на яку було знижено його вартість.

Статтею 126 Статуту встановлено, що за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємству, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.

Як було зазначено вище, ремонт пошкоджених вагонів позивача було проведено на його замовлення на підставі договору послуг №07у/14 від 19.02.2014, укладеного між ТОВ «РЕМВАГОНТОРГ» та ТОВ «УМТ», що підтверджується Актом виконаних робіт №32 від 15.03.2018, який було оплачено позивачем у повному обсязі в сумі 58 529,23 грн.

Колегія суддів враховує пояснення позивача про те, що ремонт пошкодженого вагона здійснюється на підприємстві, що має право на виконання таких робіт, або на найближчому до місця пошкодження вагоноремонтному підприємстві. Перелік таких підприємств оприлюднюється у товарних конторах станцій обслуговування.

Відповідно до п. 22 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02,1999 №113, сума збитків за пошкодження вагона складається з:

- витрат на транспортування пошкодженого вагона від місця пошкодження до місця його ремонту в розмірі провізної плати, визначеної відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 15.11.99 № 551, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.99 за № 828/4121, з урахуванням коригувальних коефіцієнтів, що діють на момент транспортування;

- вартості ремонту пошкодженого вагона з урахуванням вартості втрачених та (або) пошкоджених частин;

- витрат на перевантаження вантажу з пошкодженого вагона, якщо його неможливо відремонтувати в навантаженому стані, які визначаються за калькуляцією вартості робіт, що надається разом з розрахунком збитків;

- плати за користування вагоном за нормативний час перебування пошкодженого вагона в деповському, капітальному ремонті або технічному обслуговуванні з відчепленням (додаток 9), визначеної за ставками плати за користування вагонами згідно з пунктом 14 цих Правил.

На підставі викладеного, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача збитків, які було спричинено кожному вагону, зазначеному у позовній заяві, у відповідності до робіт та дій, вчинених вагоноремонтним підприємством згідно Актів встановлення, Актів виконаних робіт з відповідною розшифровкою, які було виконано підприємством, що має право на виконання таких робіт, або на найближчому до місця пошкодження вагоноремонтному підприємстві, через ТОВ «РЕМВАГОНТОРГ», який в свою чергу організовував та відповідно перераховував відповідні грошові кошти ремонтному підприємству за договорами, які існують між ТОВ «РЕМВАГОНТОРГ» та вагоноремонтними підприємствами.

За встановлених вище обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума завданих збитків позивачеві в розмірі 58 529,23 грн є підтвердженою належними, допустимими та достатніми доказами.

Доказів відшкодування відповідачем заявлених до стягнення збитків ані суду першої інстанції, ані апеляційному господарському суду не надано.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо недотримання процедури досудового врегулювання спору з посиланням на ст. 130 Статуту, оскільки законодавством, у тому числі вказаною нормою, дотримання претензійного порядку не є обов`язковим.

Твердження відповідача про те, що позивач не має права від свого імені заявляти позов до залізниці щодо втрати, нестачі, порчі або псування вантажу під час перевезення, оскільки він не є відправником або одержувачем вантажу, суд апеляційної інстанції відхиляє у зв`язку з тим, що позивач звертається з даним позовом до суду саме як власник (орендар) порожніх вагонів, що має майновий інтерес у відшкодуванні збитків відповідачем, який, у свою чергу, не забезпечив збереження цілісності вагонів під час здійснення вантажних перевезень.

Посилання відповідача в обґрунтування своїх доводів на практику та роз`яснення Вищого господарського суду України апеляційний суд також вважає безпідставними, оскільки позовні вимоги в даній справі ґрунтуються на приписах ст. 126 Статуту залізниць, якою прямо передбачено матеріальну відповідальність залізниці за пошкодження вагонів, які належать підприємствам в розмірі фактично заподіяною шкоди, а також ст. ст. 16, 22, 1166 ЦК України, ст. ст. 224, 225 ГК України.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів на підставі ст. 16 ЦК України є відшкодування збитків.

Збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ст. 22 ЦК України).

Під збитками в розумінні ч. 2 ст. 224 ГК України передбачаються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, що допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 ГК України).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. В свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З огляду на надані позивачем докази, апеляційний господарський суд дійшов висновку про доведеність наявності всіх елементів складу правопорушення, а саме протиправної бездіяльності відповідача, яка виявилась у незабезпеченні збереженості майна (вагонів), що перебувають в оперативному управлінні позивача, завданої шкоди - пошкодження складових частин вагонів та необхідність їх відновлення, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою - недотримання відповідачем обов`язку забезпечити збереженість майна під час здійснення перевезення.

При цьому відповідачем, у свою чергу, не доведено суду належними та допустимими доказами, що пошкодження вагонів під час їх перевезення залізницею сталось не з вини відповідача.

Доводи апелянта щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи встановлені обставини справи та вищевикладені приписи законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги ТОВ «УМТ» до АТ «Укрзалізниця» є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю в сумі 58 529,23 грн.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/8773/19 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Крім того, під час апеляційного провадження у справі позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 10 000,00 грн судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги адвокатом у суді апеляційної інстанції, а саме, за складання відзиву на апеляційну скаргу.

За приписами ч. 1, п. п. 1, 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В обґрунтування поданого до судових дебатів клопотання про стягнення з відповідача судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги адвокатом, позивачем подані суду апеляційної інстанції наступні докази: оригінал ордеру серії КС №607442, копії договору про надання правничої допомоги №14012019/УМ від 14.01.2019 та додаткової угоди до нього від 30.09.2019; акту приймання-передавання наданих послуг від 13.11.2019 до вказаної додаткової угоди; платіжного доручення №3149 від 12.11.2019 про перерахування на користь Адвокатського об`єднання «СОТА» 10 000,00 грн.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що за наведеними положеннями статті 124 ГПК України особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду тієї інстанції, де такі витрати були понесені.

За приписами вказаної норми попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якими відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

За приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ГПК України, та крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення по справі) здійснювати розподіл судових витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 910/9784/18.

З огляду на викладене, враховуючи, що разом з першою заявою по суті спору, а саме, з відзивом на апеляційну скаргу, позивачем не було подано попереднього орієнтовного розрахунку судових витрат, а вказане клопотання про долучення доказів з вимогою про відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу не було надіслано відповідачеві, у зв`язку з чим останній був позбавлений заявити клопотання про їх зменшення та довести їх неспівмірність, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відшкодуванні відповідних судових витрат на підставі частини другої статті 124 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/8773/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/8773/19 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2019 у справі №910/8773/19.

4. Матеріали справи №910/8773/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.11.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук