РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.11.2019Справа № 910/12025/19
За позовом Фізичної особи-підприємця Олешка Володимира Петровича

до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Київська міська державна адміністрація

про визнання недійсним пункту договору,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судового засідання Саницька Б.В.

представники учасників справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Половінкін О.В.

від третьої особи: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Олешко Володимир Петрович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (надалі - відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Київська міська державна адміністрація (надалі - третя особа) про визнання недійсним пункту 8.3 договору №ДНП-2015-12/04 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 203, 204, 205, 215, 217, 627, 628 ЦК України, ст.181, 193 ГК України, обґрунтовані тим, що відповідач, надавши позивачу на підпис власну редакцію договору №ДНП-2015-12/04 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, який містить спірний пункт 8.3, створив умови, за яких позивач фактично позбавлений права на отримання кореспонденції за вказаним договором, та на ознайомлення зі змістом поштових відправлень, які надсилаються відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2019 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

12.09.2019 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2019 провадження у справі №910/12025/19 відкрито та вирішено здійснювати розгляд у загальному позовному провадженні, підготовче засідання призначено на 09.10.2019.

07.10.2019 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позову заяву, в якому останній посилається на необґрунтованість вимог позивача, у задоволені позову просив відмовити. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначив, що позивач та відповідач, підписавши договір ДНП-2015-12/04, досягли згоди щодо усіх його умов, в тому числі стосовно умов листування між сторонами, передбаченими п.8.3 вищезазначеного договору, а також на адресу відповідача не надходило жодних заперечень щодо окремих умов договору, в тому числі стосовно п.8.3, а тому відсутні обставини для визнання п.8.3 договору ДНП-2015-12/04 недійсним. Крім того, що вказує, що позивач, звертаючись з даним позовом до суду, маніпулює процесуальними правами та намагається таким чином затягнути розгляд справи № 910/9050/19 (в даному провадженні розглядається спір про визнання договору таким, що припинився) і безпідставно використовувати паркувальний майданчик, а спірний пункт договору не порушує прав позивача та відповідає приписам чинного матеріального законодавства.

08.10.2019 через діловодство Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням останнього у щорічній відпустці.

У підготовче засідання 09.10.2019 з`явився представник відповідача, представники позивача та третьої особи в підготовче засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Третя особа про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача звернувся до суду із вищезазначеним клопотанням про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 підготовче засідання відкладено на 23.10.2019.

23.10.2019 через діловодство Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням останнього у відрядженні.

У підготовче засідання 23.10.2019 з`явився представник відповідача, представники позивача та третьої особи в підготовче засідання не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Третя особа про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача звернувся до суду із вищезазначеним клопотанням про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2019 підготовче засідання відкладено на 29.10.2019.

28.10.2019 через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про здійснення розгляду справи за його відсутності.

У підготовче засідання 29.10.2019 з`явився представник відповідача, представники позивача та третьої особи не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Третя особа про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача звернувся до суду із вищезазначеним клопотанням.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2019, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, відсутність інших клопотань, заяв від сторін, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 05.11.2019

У судовому засіданні 05.11.2019 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі.

Представники позивача та третьої особи в судове не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини своєї неявки не повідомили.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд дійшов висновку, що неявка представника позивача та третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 05.11.2019 відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.12.2015 між відповідачем (сторона - 1) та позивачем (сторона - 2) було укладено договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2015-12/04 (надалі - договір), предметом якого відповідно до п.1.1 є надання стороною - 1 стороні 2 за плату права на організацію та експлуатацію 65 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 7 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: місто Київ, Дніпровський район, проспект Навої Алішера, 1-а в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (надалі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту затвердження схеми ОДР в Департаменті транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), і діє до 20.12.2018 (6.1 договору).

Схема ОДР затверджена в Департаменті транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 28.02.2017, таким чином договір набрав чинності 28.02.2017.

Пунктом 6.3 договору передбачено, що якщо за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна з сторін не попередить письмово другу сторону про свій намір припинити договір його дія продовжується на той самий строк.

28.09.2018 відповідачем на адресу позивача направлено лист №053/05-3578, в якому останньому було повідомлено про намір припинити дію договору № ДНП-2015-12/04 у визначений строк та не здійснювати його автоматичне продовження.

Відповідно до п. 8.3 договору усе листування між сторонами здійснюється за поштовими адресами, зазначеними у цьому договорі. Повернення стороні поштового відправлення, яке направлялось іншій стороні цього договору, із відміткою про відсутність адресата за вказаною в цьому договорі адресою (або адресою, вказаною в письмовому повідомленні про зміну адреси для надсилання кореспонденції, яке було отримано стороною до відправлення поштового відправлення), або з відміткою про неявку представника сторони до відділення поштового зв`язку за адресованим йому поштовим відправленням, вважається належним повідомленням іншої сторони про обставини, які містились у письмовому повідомленні, що містилось у поштовому відправленні, яке повернулось.

На даний час, спір щодо визнання договору № ДНП-2015-12/04 таким, що припинився розглядається в рамках справи № 910/9050/19.

Позивач, в обґрунтування позову зазначає про те, що відповідач, надавши на підпис позивачу власну редакцію договору, до якої включений спірний пункт 8.3 щодо умов листування, фактично позбавив позивача права на отримання кореспонденції та ознайомлення зі змістом поштових відправлень, які повинні надсилатися на його адресу відповідачем. На думку позивача, зміст пункту 8.3 договору також суперечить інтересам сторін, оскільки повернення стороні поштового відправлення з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою або з відміткою про неявку представника сторони до відділення поштового зв`язку не може вважатися належним повідомленням сторони отримувача про обставини, які містяться у письмовому повідомлені та не можуть свідчити про його фактичне отримання.

Вищенаведене позивач вважає підставами для визнання вказаного пункту недійсним.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно положень п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, суд звертає увагу, що Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених частиною першою ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Як вже зазначалось судом вище, спірний пункт 8.3 договору передбачає, що усе листування між сторонами здійснюється за поштовими адресами, зазначеними у цьому договорі. Повернення стороні поштового відправлення, яке направлялось іншій стороні цього договору, із відміткою про відсутність адресата за вказаною в цьому договорі адресою (або адресою, вказаною в письмовому повідомленні про зміну адреси для надсилання кореспонденції, яке було отримано стороною до відправлення поштового відправлення), або з відміткою про неявку представника сторони до відділення поштового зв`язку за адресованим йому поштовим відправленням, вважається належним повідомленням іншої сторони про обставини, які містились у письмовому повідомленні, що містилось у поштовому відправленні, яке повернулось.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 390/34/17 від 10.04.2019.

Суд наголошує, що сторонами було узгоджено умови договору, в тому числі оскаржуваний пункт 8.3, а тому враховуючи ту обставину, що договір було укладено 21.12.2015, то вказана умова діє більше трьох років, при цьому доказів порушення прав позивача оспорюваним пунктом протягом строку дії договору (з 21.12.2015) позивач суду не надав, а відтак його позовна вимога про визнання недійсним договору в частині пункту 8.3 свідчить про те, що позивач діє всупереч своїй попередній поведінці.

Також, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Існування в договорі умови про відповідальне ставлення сторін до листування між ними, з приводу виконання умов договору, на думку суду, не несе таких наслідків, як порушення прав позивача, а також вказана умова договору не суперечить приписам частин 1 - 5 ст. 203 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведеними положеннями визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Тобто, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У той же час, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тобто, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту, що й унормовано в положеннях статей 4, 5 ГПК України.

Отже, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Позивачем не доведено суду наявність правових підстав для визнання недійсним пункту 8.3 Договору.

Згідно з ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд, оцінюючи подані сторонами докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку, що позов ФОП Олешко В.П . задоволенню не підлягає.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 145, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 15.11.2019.

Суддя Я.А.Карабань