ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року Справа № 924/731/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідачів:

- ТОВ "Фірма побутового обслуговування "Силует": не з`явився

- ОСОБА_1 : не з`явилась

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , м.Старокостянтинів Хмельницької області

на ухвалу Господарського суду Хмельницької області, постановлену 01.10.19р. суддею Вибодовським О.Д. о 12:45 год. у м.Хмельницькому, повний текст складено 02.10.19р.

у справі № 924/731/19

за позовом ОСОБА_2 , м.Старокостянтинів Хмельницької області

до - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует",

м.Старокостянтинів Хмельницької області

- Петровської Лариси Михайлівни, м.Старокостянтинів Хмельницької області

про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 04.01.2018р.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 01.10.2019р. провадження у справі №924/731/19 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 04.01.2018р. - закрито.

Повернуто ОСОБА_2 з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1 921,00грн., відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати і справу направити на розгляд в суд першої інстанції.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що ухвала місцевого господарського суду постановлена з порушенням норм чинного законодавства;

- вказує, що Господарський суд Хмельницької області зазначаючи в своїй ухвалі від 01.10.2019р. про те, що цей спір не являється спором між юридичною особою та її учасником, оскільки стосується господарського договору підписаного між юридичною особою та фізичною особою, а позивач не являється учасником товариства, не врахував дійсні обставини справи, не вірно застосував ст.20 ГПК України та витлумачив зміст п.3 ч.1ст.20 ГПК України;

- зауважує, що Велика палата Верховного суду у постанові від 24.04.2018р. у справі №925/1165/14 звернула увагу на те, що за наявності спору між учасником товариства та самою юридичною особою щодо визначення вартості майна останньої, учасник товариства має право вимагати проведення з ним розрахунків на підставі дійсної (ринкової) вартості майна товариства, а не на підставі вартості, за якою майно обліковується у товаристві. Взяття майна на облік за певною вартістю є односторонньою вольовою дією товариства, яка не може бути беззаперечним доказом дійсної вартості майна. Сторони можуть доводити дійсну вартість майна будь-якими належними доказами (ст.76 ГПК України). До таких доказів належать, у тому числі, висновки експертів. Про визначення вартості частки учасника виходячи з ринкової вартості пропорційної частки передбачено ч.8 ст.24 Закону "Про товариства з обмеженою відповідальністю". Згідно частини 9 цієї норми, за погодженням учасника товариства, який вийшов з товариства, та товариства зобов`язання зі сплати грошових коштів може бути замінено зобов`язанням із передачі іншого майна;

- зазначає, що на момент виходу скаржника з числа учасників Товариства і подачі позовної заяви в суд, для відповідача на праві колективної, тобто спільної часткової власності належала будівля побутового обслуговування площею 544,2кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на яку було видане виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради Свідоцтво про право колективної власності на нерухоме майно від 02.07.2008р. серії НОМЕР_1;

- покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.04.2019р. у справі №916/1295/18, де вказано, що якщо учасник юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то цей спір є спором про право управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарських судів незалежно від того, чи є іншим відповідачем у справі як сторона спірного договору фізична особа;

- стверджує, що із оспорюваного договору слідує, що скаржник, як учасник юридичної особи, обґрунтовує позовні вимоги порушенням його безпосередньо корпоративних прав, хоча стороною спору про визнання недійсним договору купівлі - продажу є ОСОБА_1 , як фізична особа, тому, з урахуванням зазначеного правого висновку ВС, п.3 ч.1 ст.20 ГПК України, спір відноситься до юрисдикції господарських, а не загальних судів;

- вважає, що не повинно впливати на визначення юрисдикції рішення від 22.11.2016р. ТОВ "Фірма побутового обслуговування "Силует" про вихід скаржника з учасників ТОВ (яке в ухвалі суду обране ключовим для вирішення клопотання відповідача про закриття провадження в справі), оскільки корпоративні відносини через ненадання для скаржника його частки в майні ТОВ не припинились, судова справа з цього спору не завершена. Тому з вказаного може бути єдиний висновок, що має місце корпоративний спір, а не цивільно-правовий;

- звертає увагу також на те, що позов про розмір частки скаржником був поданий в суд 28.12.2017р. тобто після 15.12.2017р. - часу набрання чинності новою редакцією ГПК України та що при цьому господарський суд першої та другої інстанції погодились з тим, що спір, не зважаючи на те, що стосовно скаржника 03.02.2017р. ухвалено рішення зборами про вихід з ТОВ "Фірма побутового обслуговування "Силует", відноситься до юрисдикції господарських судів;

- констатує, що посилання в оскаржуваній ухвалі суду на те, що вихід скаржника із ТОВ "Фірма побутового обслуговування "Силует" унеможливлює розгляд справи господарським судом та що позов підвідомчий суду загальної юрисдикції, є помилковим, таким, що протирічить ст.20 ГПК, постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.04.2019р. у справі №916/1295/18;

- додає, що відповідач не вірно вказав у своєму клопотанні про посилання позивача на п.51 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" як обґрунтування свого вибору між судами, оскільки жодної фрази про це в змісті позовної заяви не має.

Листом Північно - західного апеляційного господарського суду №924/731/19/4594/19 від 16.10.2019р. матеріали справи №924/731/19 витребувано з Господарського суд Хмельницької області.

21.10.2019р. до Північно - західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №924/731/19.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 22.10.2019р., враховуючи ухвалу від 31.10.2019р. про виправлення описки, задоволено клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги та звільнено ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 01.10.2019р. у справі №924/731/19, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 01.10.2019р. у справі №924/731/19 та призначено справу №924/731/19 до розгляду на 11.11.2019 р. об 14:00год..

05.11.2019р.на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшов письмовий відзив від 31.10.2019р. на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 01.10.2019р. провадження у справі №924/731/19 - без змін.

05.11.2019р.на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" надійшов письмовий відзив від 31.10.2019р. на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 01.10.2019р. провадження у справі №924/731/19 - без змін.

11.11.2019р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" надійшло клопотання від 08.10.2019р., в якому зазначає, що не визнає доводи та вимоги апеляційної скарги та просить у задоволенні її відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Також, просить розглядати справу за відсутності його представника.

Сторони у справі були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відсутні сторони у справі наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання не з`явилися, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останніх.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановлені оскаржуваної ухвали суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 звернулася до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу недійсним від 04.01.2018р..

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 18.07.2019р. позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу недійсним від 04.01.2018р. залишено без руху надавши позивачу строк у 5 днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме подання доказів сплати судового збору у відповідному розмірі.

На виконання вимог ухвали Господарського суду Хмельницької області від 18.07.2019р. від позивача 29.07.2019р. надійшли докази сплати судового збору у відповідному розмірі.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 06.08.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 25.09.2019р. продовжено строк підготовчого провадження у справі №924/731/19 на тридцять днів.

В судовому засіданні від 25.09.2019р. представником відповідачів подано клопотання про закриття провадження у справі №924/731/19 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівлі, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вказаний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Обґрунтовуючи зазначене вище клопотання про закриття провадження у справі представник відповідачів покликається на те, що ОСОБА_2 була учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует", її частка в статутному капіталі юридичної особи складала 9,19%, що еквівалентно 1652 гривні у відповідності до статуту ТОВ фірми побутового обслуговування "СИЛУЕТ" та вартості основних засобів товариства станом на 01.01.2017р..

На адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" по справі надійшла заява від 22.11.2016р. про її вихід зі складу учасників Товариства з обмежено відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует", яка була оформлена у відповідності до ч.1 ст.148 Цивільного кодексу України.

Товариством з обмежено відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" 03.02.2017р. було проведено загальні збори учасників Товариства та в порядок денний було включене питання про розгляд заяви ОСОБА_2 щодо виходу зі складу учасників Товариства.

Рішенням загальних зборів Товариства з обмежено відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" від 03.02.2017р. було прийнято рішення про те, що ОСОБА_2 вважається такою, що вибула зі складу учасників Товариства з 22.11.2016р. та прийнято рішення про виплату останній вартості частини майна Товариства з обмежено відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" пропорційну частці ОСОБА_2 у статутному капіталі юридичної особи, а саме 1 652 гривні.

25.09.2019р. на адресу Господарського суду Хмельницької області від позивача надійшли клопотання про збільшення позовних вимог та про звільнення від сплати судового збору або зменшення розміру, який підлягає сплаті при подачі позовної заяви.

Як вже зазначалося, ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 01.10.2019р. провадження у справі №924/731/19 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 04.01.2018р. - закрито.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Приписами ст.129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У відповідності до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Водночас, справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено ст.20 ГПК України.

Зокрема, у відповідності до п.п.1, 15 ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

За приписами п.3 ч.1 ст.20 ГПК України, до юрисдикції господарських судів віднесені справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Таким чином, аналізуючи наведений вище пункту слід дійти висновку, що законодавець надав можливість звернення до господарських судів учасникам (засновникам, акціонерам, членам) юридичної особи, які можуть бути як юридичними особами, так і фізичними особами, які не є підприємцями.

Крім того, вказаною нормою віднесено до юрисдикції господарських судів справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин між юридичною особою та учасником, у тому числі учасником який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи.

Учасник, який вибув зі складу юридичної особи, може бути стороною корпоративного спору щодо визначення та стягнення належної йому до сплати вартості частки майна юридичної особи, про визнання недійсними рішень про виключення його зі складу юридичної особи, а також про визнання недійсними інших рішень юридичної особи, якщо ці рішення прийняті в період до виходу (виключення) учасника, а відповідні вимоги обґрунтовуються порушенням його корпоративних прав на момент прийняття такого рішення.

До корпоративних спорів також відносяться:

спори за позовами учасників юридичної особи про визнання недійсними установчих документів або їх частин, змін до них;

спори про ліквідацію юридичної особи чи скасування її державної реєстрації за позовами учасників (засновників, акціонерів, членів) до цієї юридичної особи;

спори за позовами акціонерів приватних акціонерних товариств про переведення на них прав та обов`язків покупця акцій у зв`язку з порушенням їхнього переважного права на придбання акцій, що продаються іншими акціонерами товариства;

спори за позовами акціонерів публічних акціонерних товариств та акціонерів - власників привілейованих акцій про переведення на них прав і обов`язків покупця акцій у зв`язку з порушенням їхнього переважного права на придбання акцій додаткової емісії, що розповсюджуються шляхом приватного розміщення;

справи за позовом учасника товариства з обмеженою відповідальністю або учасника товариства з додатковою відповідальністю про переведення на учасника прав та обов`язків покупця у зв`язку з порушенням його переважного права на купівлю частки (її частини) у статутному капіталі товариства;

спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи та юридичною особою щодо права власності на майно, передане юридичній особі як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Разом з тим, необхідно врахувати, що відносини за договором купівлі - продажу нерухомого майна господарського товариства, укладеним між цим господарським товариством та фізичною особою та за договором дарування цього майна, укладеним між двома фізичними особами, а також спір між фізичними особами про усунення перешкод у користуванні власністю, не належать до корпоративних спорів і є цивільними.

Згідно п.1 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 була учасником Товариства з обмеженою відповідальністю фірми побутового обслуговування "Силует", її частка в статутному капіталі юридичної особи складала 9,19 %, що еквівалентно 1652 гривні у відповідності до статуту ТОВ фірми побутового обслуговування "Силует" та вартості основних засобів товариства станом на 01.01.2017р..

Судом встановлено, що на адресу Товариства від ОСОБА_2 надійшла заява від 22.11.2016р. про її вихід зі складу учасників Товариства з обмежено відповідальністю "Фірми побутового обслуговування "Силует", яка була оформлена у відповідності до ч.1 ст.148 Цивільного кодексу України.

Товариством з обмежено відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" 03.02.2017р. було проведено загальні збори учасників Товариства та в порядок денний було включене питання про розгляд заяви ОСОБА_2 щодо виходу зі складу учасників Товариства.

Рішенням загальних зборів Товариства з обмежено відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" від 03.02.2017р. було прийнято рішення про те, що ОСОБА_2 вважається такою, що вибула зі складу учасників Товариства з 22.11.2016р. та прийнято рішення про виплату останній вартості частини майна Товариства з обмежено відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" пропорційну частці ОСОБА_2 у статутному капіталі юридичної особи, а саме 1 652,00грн..

Надалі, ОСОБА_2 звернулася до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует", ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлового будинку побутового обслуговування площею 544,2кв.м., який укладений 04.01.2018р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма побутового обслуговування "Силует" та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Лавутою Тетяною Олександрівною і зареєстрованого в реєстрі за №5.

При цьому, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачем у даній справі є фізична особа ОСОБА_2 , а позов пред`явлено до Товариства з обмеженою відповідальністю "Силует" (перший відповідач) та до фізичної особи ОСОБА_1 (другий відповідач), тобто другим відповідачем у даній справі є фізична особа, яка не зареєстрована як підприємець, а тому необхідно врахувати, що відносини за договором купівлі - продажу нерухомого майна господарського товариства, укладеним між цим господарським товариством та фізичною особою не належать до корпоративних спорів і є цивільними, і як цивільний спір, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. справі №456/2-6/11.

Таким чином, аналізуючи положення п.п.1, 15 ч.1 ст.20 ГПК України, які відносять до юрисдикції господарських судів справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, інші справи у спорах між суб`єктами господарювання, стосовно спірних відносин, слід зазначити, що суб`єктний склад даного спору, а саме відсутність у покупця за оспорюваним договором статусу підприємця, виключає можливість розгляду даного спору в порядку господарського судочинства.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вірним висновком місцевого господарського суду про закриття провадження у даній справі на підставі п.1, ч.1, ст.231 ГПК України.

У п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" вказано, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір").

Зважаючи на ту обставину, що оскарженою ухвалою провадження у даній справі закрито відповідно до п.1 ч.1 ст.231 ГПК України, а тому судом першої інстанції обґрунтовано клопотання позивача про збільшення позовних вимог та про звільнення від сплати судового збору або зменшення розміру, який підлягає сплаті при подачі позовної заяви залишено без розгляду.

Судовий збір в розмірі 1921,00грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України, на підставі п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 01.10.2019р. у справі №924/731/19 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст.129, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , м.Старокостянтинів Хмельницької області залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Хмельницької області від 01.10.2019р. у справі №924/731/19 - без змін.

2. Справу №924/731/19 повернути до Господарського суду Хмельницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "11" листопада 2019 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.