Господарський суд Рівненської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2019 р. м. Рівне Справа № 918/664/19

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Горплюка А.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери"

до Дочірнього підприємства "Рівненський Облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна комерційна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення в сумі 55 206 грн. 82 коп.

Секретар судового засідання Сідлецька Ю.Р.

В засіданні приймали участь:

від позивача: Гапоненко Р.І., Чадюк Л.В.

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

18 вересня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Дочірнього підприємства "Рівненський Облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна комерційна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення в сумі 55 206 грн. 82 коп. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору купівлі-продажу №03/13М.

Ухвалою суду від 23.09.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 10.10.2019.

10.10.2019, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Пояснює, що застосування ст. 625 ЦК України можливе лише на грошове зобов`язання. Вказує, що позивач у своєму позові нараховує інфляційні втрати та 3% річних на суму відповідальності, яка була раніше застосована Господарським судом Рівненської області у рішенні від 24.04.2017 у справі №918/842/16 за порушення ДП "Рівненський Облавтодор" грошового зобов`язання, що виникло з договору купівлі-продажу №03/13М від 18.04.2013. Зазначає, що позивачем нараховано інфляційні втрати на вже стягнуті інфляційні втрати, а 3% річних на вже сплачені 3% річних. Стверджує, що при такому застосуванні ст. 625 ЦК України боржник буде змушений сплачувати інфляційні втрати та 3% річних за порушення грошового зобов`язання вічно.

Ухвалою від 10.10.2019 розгляд справи відкладено на 29.10.2019.

25.10.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого позивач зазначає, що у разі якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, стягував (кредитор) вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням, і право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Вказує, що відповідно до рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/842/16 від 24.04.2017, було задоволено позов та стягнуто з Дочірнього підприємства "Рівненський Облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна комерційна компанія "Автомобільні дороги України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" заборгованість за Договором купівлі-продажу №03/13М від 18.04.2013 в сумі 292 026 грн. 20 коп., інфляційні втрати в сумі 258 050 грн. 11 коп., 3% річних в сумі 26 618 грн. 39 коп., витрати на оплату послуг адвоката в сумі 7 319 грн. 86 коп. та 28 546 грн. 41 коп. витрат по оплаті судового збору. Згідно зазначеного рішення, позивачем було нараховано відповідачу інфляційні втрати в сумі 258 050 грн. 11 коп., 3% річних в сумі 26 618 грн. 39 коп. за період з 19.07.2013 по 01.08.2016. Звертає увагу, що за неналежне виконання рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/842/16 від 24.04.2017, позивачем було нараховано відповідачу 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми заборгованості за період з 02.08.2016 по 07.02.2019. Таким чином, на думку позивача, твердження відповідача про те, що позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних на вже стягнуті інфляційні втрати та 3% річних є помилковим і не відповідає дійсності.

Крім того, просить суд прийняти рішення у справі №918/664/19 і вирішити питання щодо розподілу судових витрат у сумі 22 000 грн. 00 коп., які позивач поніс під час розгляду даної справи.

В судовому засіданні 29.10.2019 оголошено перерву до 19.11.2019.

У судовому засіданні 19.11.2019 представники позивача просили позов задоволити повністю, а також покласти на відповідача витрати на правову допомогу у справі в розмірі 22 000 грн. 00 коп.

Представник відповідача в судове засідання 19.11.2019 року не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис представника - Ковальчук І.В. на розписці про оголошення перерви від 29.10.2019.

Згідно положень статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведеного суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи №918/664/19 без участі представника відповідача за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд прийшов до наступних висновків.

Рішенням Господарського суду Рівненської області у справі №918/842/16 від 24.04.2017 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" до Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості в сумі 576 694 грн. 70 коп. задоволено.

Присуджено до стягнення з Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" заборгованість за Договором купівлі-продажу № 03/13М від 18.04.2013 в сумі 292 026 грн. 20 коп., інфляційні втрати в сумі 258 050 грн. 11 коп., 3% річних в сумі 26 618 грн. 39 коп., витрат на оплату послуг адвоката в сумі 7 319 грн. 86 коп. та 28 546 грн. 41 коп. витрат по оплаті судового збору.

З вказаного рішення вбачається прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за Договором купівлі-продажу № 03/13М від 18.04.2013.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що заборгованість, яка виникла у відповідача на підставі договору купівлі-продажу № 03/13М від 18.04.2013 та стягнута згідно з рішенням Господарського суду Рівненської області у справі №918/842/16 від 24.04.2017 повністю була сплачена відповідачем лише 08.02.2019, що підтверджується платіжними дорученнями №98 від 28.07.2017 на суму 50 000 грн. 00 коп., №129 від 04.08.2017 на суму 100 000 грн. 00 коп., б/н від 15.09.2017 на суму 142 026 грн. 20 коп., №298 від 22.01.2018 на суму 130 000 грн. 00 коп., №329 від 13.02.2018 на суму 2 347 грн. 15 коп., №8 від 23.03.2018 на суму 58 781 грн. 39 коп., №1007 від 08.02.2019 на суму 129 406 грн. 23 коп. (арк.с. 25-31).

Оскільки, незважаючи на наявні грошові зобов`язання, рішення суду не виконувалося протягом тривалого часу, позивачем з посилання на ст. 625 ЦК України заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період прострочення виконання ним грошового зобов`язання включно до моменту виконання зобов`язання, тобто за період прострочення, який не був заявлений в межах справи №918/842/16, тобто з 02.08.2016 по дату фактичної сплати до 08.02.2019.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідна правова позиція щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України викладена також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

У постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вищенаведені норми законодавства, вимоги про стягнення інфляційної складової боргу та 3 % річних, нарахованих на прострочене відповідачем грошове зобов`язання по сплаті суми, стягнутої за рішенням суду у справі №918/842/16, є такими, що заявлені правомірно.

Перевіривши розрахунок заявлених позивачем до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 129 406 грн. 23 коп. за період з 02.08.2016 по 07.02.2019, судом встановлено, що 3% річних становлять 9 780 грн. 82 коп. (при заявлених 9 785 грн. 24 коп.), а інфляційні втрати - 45 378 грн. 86 коп. (при заявленому - 45 421 грн. 58 коп.).

Отже, підлягають задоволенню у даному випадку вимоги позивача про стягнення з відповідача 9 780 грн. 82 коп. - 3% річних, та інфляційні втрати - 45 378 грн. 86 коп. У частині стягнення 4 грн. 42 коп. 3% річних та 42 грн. 72 коп. - інфляційних втрат у позові слід відмовити за безпідставністю їх нарахування.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог. Відтак з відповідача підлягає до стягнення 1 919 грн. 36 коп. відшкодування витрат на оплату судового збору.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то суд при ухваленні рішення керувався таким.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача у цьому судовому провадженні представляв адвокат Гапоненко Р.І., що підтверджено Договором про надання правової допомоги №03-15 від 17.08.2018, укладеним між Адвокатським об`єднанням "Гапоненко Роман і партнери" (Адвокатське об`єднання) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" (Клієнт) (арк.с. 48-49), Ордером серія АА № 1007909 від 10.10.2019 на надання правової допомоги (арк.с. 52), свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.06.2018 Серія КВ №000224 (арк.с. 53).

Відповідно до Договору про надання правової (правничої) допомоги №03-15 від 17.08.2018 клієнт доручає, а адвокатське об`єднання відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання в якості правової (правничої) допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси клієнта, надавати інші види правової (правничої) допомоги в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та за домовленістю сторін, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та всі фактично понесені адвокатським об`єднанням витрати у зв`язку з виконанням даного договору.

В силу частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а відтак до судових витрат. Порядок відшкодування витрат на правничу допомогу врегульовано статтею 126 Господарського процесуального кодексу України. Так, частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 4 та 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку, дії, бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за запереченнями іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до акту надання послуг №64 від 22.10.2019 вартість наданих робіт (послуг) становить 22 000 грн. 00 коп. (арк.с. 51).

Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру №46 від 18.10.2019 на суму 10 000 грн. 00 коп., №47 від 21.10.2019 на суму 10 000 грн. 00 коп., №48 від 22.10.2019 на суму 2 000 грн. 00 коп. було сплачено Адвокатському об`єднанню "Гапоненко Роман і партнери" 22 000 грн. 00 коп. (арк.с. 50).

В свою чергу, представник відповідач під час розгляду справи 29.10.2019 усно заперечив проти стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із ціною позову, складністю справи та обсягом виконаних робіт (наданих послуг). У даному випадку суд приймає до уваги, ті обставини, що справа є малозначимою та не є складною, не має публічного інтересу, сума основного боргу становить 55 206 грн. 82 коп.

Відтак, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у цьому випадку має бути зменшений до 10 000 грн. 00 коп.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Розподіляючи витрати за послуги адвоката суд вказує, що наявні в матеріалах справи Договір про надання правової допомоги №03-15 від 17.08.2018, укладеним між Адвокатським об`єднанням "Гапоненко Роман і партнери" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" (арк.с. 48-49), Ордер серія АА № 1007909 від 10.10.2019 на надання правової допомоги (арк.с. 52), свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.06.2018 Серія КВ №000224, акт надання послуг №64 від 22.10.2019, квитанцій до прибуткового касового ордеру №46 від 18.10.2019 на суму 10 000 грн. 00 коп., №47 від 21.10.2019 на суму 10 000 грн. 00 коп., №48 від 22.10.2019 на суму 2 000 грн. 00 коп. - не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі за рахунок іншої сторони, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

На переконання суду, розумним розміром витрат на правничу допомогу в цьому випадку є сума 10 000 грн. 00 коп., інші заявлені витрати на правничу допомогу є надмірно високими, що суперечить принципу розподілу витрат.

За наведеного у сукупності, суд констатує, що витрати на правничу допомогу не є співмірними із ціною позову, та не відповідають категорії та складності справи. Заявлена позивачем вимога, відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню частково, в розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору у сумі 1 919 грн. 36 коп. та витрати позивача на правову допомогу у сумі 10 000 грн. 00 коп. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (33028, м. Рівне, вул. Пластова, буд. 7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" (01033, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 27, оф. 17, ) інфляційні втрати в сумі 45 378 (сорок п`ять тисяч триста сімдесят вісім) грн. 86 коп., 3% річних в сумі 9 780 (дев`ять тисяч сімсот вісімдесят) грн. 82 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1 919 (одна тисяча дев`ятсот дев`ятнадцять) грн. 36 коп. та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Відмовити позивачу у задоволенні решти позовних вимог.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду Рівненської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку встановленому ст.ст. 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 19 листопада 2019 року.

Суддя А.М. Горплюк