ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року

м. Київ

Справа № 910/15630/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючий - Огороднік К.М., судді: Жуков С.В., Ткаченко Н.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фолд"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2019

та рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019

у справі № 910/15630/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фолд"

про стягнення заборгованості у розмірі 200000,00 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство "Банк національний кредит" (далі - позивач, ПАТ "Банк національний кредит") звернулося до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фолд" (далі - відповідач, ТзОВ "Фолд") про стягнення частини основного боргу за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-257ю/2014/2-1 від 11.12.2014 у розмірі 200000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що всупереч умов укладеного кредитного договору відповідач в установлений строк наданий йому кредит не повернув та лише частково сплатив проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 18.07.2018 склала 96333755,92,00 грн, з них заборгованість за кредитом склала 40000000,00 грн. З огляду на перебування позивача у процедурі ліквідації та пов`язані із цим труднощі по сплаті судового збору за подання позову про стягнення усієї суми заборгованості за Кредитним договором, позивачем заявлено до стягнення лише частину заборгованості за кредитом у розмірі 200000,00 грн.

З посиланням на норми на ст.ст. 525, 526, 530, 610, 611, 1048, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 173, 174, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та ст.ст. 4, 27, 75, 129, 162-164, 171, 172, 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі № 910/15630/18 позов Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" задоволено.

Присуджено до стягнення з ТзОВ "Фолд" на користь ПАТ "Банк національний кредит" 200000,00 грн боргу за кредитом, 3000,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2019 у справі №910/15630/18 апеляційну скаргу ТзОВ "Фолд" залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі № 910/15630/18 залишено без змін.

Правова позиція судів першої та апеляційної інстанції

Рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі № 910/15630/18 обґрунтоване посиланням на норми ст.ст. 599, 622, 1054 ЦК України, ст. 193 ГК України та мотивоване тим, що відповідачем не подано доказів повернення одержаного кредиту, а тому заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача частини основного боргу за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-257ю/2014/2-1 від 11.12.2014 у розмірі 200000,00 грн підлягають задоволенню.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний господарський суд зазначив, що рішення місцевого суду є таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу та виклад позиції інших учасників справи.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі № 910/15630/18 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що вказана справа не підлягає оскарженню, не відповідає приписам ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень визнали обставини щодо нікчемності договору про внесення змін № 4 на підставі п.6 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" всупереч їх недоведеності з огляду на наявні матеріали справи. Суди, ухвалюючи оскаржувані рішення, безпідставно встановили нікчемність договору про внесення змін №4 та задовольняючи позовні вимоги про стягнення боргу необґрунтовано застосували наслідки його нікчемності, що свідчить про невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судами попередніх інстанцій не враховано висновків щодо застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №910/12294/16 та від 16.05.2018 у справі № 910/24198/16.

Суди першої та апеляційної інстанцій допустили неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до помилкового встановлення судами предмету спору та безпідставного залишення поза увагою заяви відповідача про сплив позовної давності.

У відзиві на касаційну скаргу Банк просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

11.12.2014 між ПАТ "Банк національний кредит" та ТзОВ "Фолд" було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-257ю/2014/2-1 (далі - кредитний договір).

За змістом п. 1.1 кредитного договору кредитор зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді траншів в межах максимального ліміту заборгованості до 40000000 грн, строком до 10 грудня 2015 року, а останній - повернути кредит та сплатити за його користування проценти у розмірі 13% річних.

Відповідно до п. 2.6 кредитного договору сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно до 25 числа місяця, наступного за місяцем, за який нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

Згідно з п.п. 3.3.4, 3.3.5, 3.3.6, 3.3.7 кредитного договору позичальник зобов`язаний щомісячно, починаючи з третього місяця з дати укладення договору проводити через свої поточні рахунки, відкриті у кредитора, 100% від загальної суми надходжень на всі поточні рахунки позичальника, відкриті у кредитора та в інших банках, або у разі наявності заборгованості в позичальника за кредитами перед іншими банками, у розмірі, що пропорційний розміру кредитної заборгованості перед кредитором до всієї заборгованості за кредитами позичальника. У разі невиконання даної умови позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення кредиту не пізніше кінця місяця, що слідує за місяцем такого невиконання. Також сплачувати кредитору проценти та комісії, передбачені п. 1.1.1 договору, в порядку, визначеному п.п. 2.6, 2.8, 2.9, 2.13 договору та тарифами; повернути кредитору в повному обсязі транш кредиту в строки визначені п.п. 1.1.1, 2.4 договору; достроково повернути наявну заборгованість за кредитом, та сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.14.3, 3.2.5, 4.4, 5.4 договору.

В подальшому між сторонами були укладені договори про внесення змін, а саме: № 1 від 24.12.2014, № 2 від 13.03.2015, № 3 від 09.04.2015, № 4 від 14.04.2015, якими сторони вносили зміни до кредитного договору в частині розміру процентів за користуванням кредитом, встановлення строків укладення договорів іпотеки, предмету забезпечення, а також строку повернення кредиту.

Так, договором про внесення змін № 4 від 14.04.2015 сторони домовились, що кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом до 14 квітня 2020 року.

Встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України №358 від 05.06.2015 Публічне акціонерне товариство "Банк національний кредит" було віднесено до категорії неплатоспроможних.

Постановою Правління Національного банку України №563 від 28.08.2015 відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит".

За наслідками перевірки уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк національний кредит" правочинів (у т.ч. договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, було встановлено, що договір про внесення змін № 4 від 14 квітня 2015 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-257ю/2014/2-1 від 11.12.2014 на підставі п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є нікчемним.

02.10.2015 позивач направив відповідачу письмове повідомлення № 10/15-4 про нікчемність правочину № 4 від 14.04.2015.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, договір про внесення змін № 4 від 14.04.2015 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-257ю/2014/2-1 від 11.12.2014 є нікчемним в силу закону, а тому кінцевий термін повернення заборгованості до 10.12.2015, як передбачено п. 1.1.1 первісної редакції договору про надання відновлювальної кредитної лінії.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд зобов`язаний забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у т.ч. договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у т.ч. договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначені підстави нікчемності правочинів (у т.ч. договорів) неплатоспроможного банку, у разі, зокрема, коли банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Умови договору про внесення змін № 4 від 14.04.2015 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, за яким сторони змінили термін повернення заборгованості за кредитом з 10.12.2015 на 14.04.2020, надають відповідачу переваги щодо строку сплати боргу, які прямо не встановлені законодавством або внутрішніми документами банку, що суперечить п. 6 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та є ознакою нікчемності правочину.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

На виконання умов кредитного договору позивач перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 40000000,00 грн, що підтверджується банківськими виписками по особовому рахунку позивача за періоди з 09.12.2014 по 20.11.2018, з 29.05.2015 по 20.11.2018, з 09.12.2014 по 20.11.2018, з 09.12.2014 по 18.07.2018, з 27.01.2015 по 18.07.2018.

З урахуванням того, що правочин про внесення змін №4 від 14.04.2015 до кредитного договору є нікчемним, тому строк виконання відповідачем зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії настав 10 грудня 2015 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, якими керувалися суди

Нормами ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 610, 628, 629 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню належним чином у встановлений строк. Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Умовами укладеного між сторонами Кредитного договору встановлено обов`язок позичальника (відповідача) щомісячно здійснювати сплату кредитору процентів за користування кредитом, а також процентів та комісій, передбачених п.1.1.1 цього договору, в порядку, визначеному п.п. 2.6, 2.8, 2.9, 2.13 цього договору, та тарифами (п. 3.3.5 договору).

Відповідальність сторін визначена у статті 4 Кредитного договору, згідно з п.п. 4.4 якої у разі невиконання позичальником зобов`язань, визначених п.п. 3.3.2 - 3.3.17 цього договору, порушення позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3 цього договору, протягом більше 15 днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та, відповідно, позичальник зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов Кредитного договору позивач надав відповідачу кредит на загальну суму 40000000,00 грн.

Позивачем надано до матеріалів справи розрахунок та виписку з особового рахунку відповідача на підтвердження порушення ним передбачених п. 3.3.5 Кредитного договору зобов`язань.

Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України визначено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Тобто, у разі прострочення позичальником сплати чергової суми у позикодавця виникає право вимагати сплати всієї суми позики, яка залишилася несплаченою і вважаються такими, що настали всі строки платежу по всій позиці в цілому. Про цей свій намір витребувати всю суму позики або всіх речей, які надавалися в позику, позикодавець має право повідомити позичальника, надіславши останньому відповідну вимогу. В разі неповернення позики у вказаний позикодавцем строк позикодавець має право нарахувати проценти, а у разі передбачення у договорі - штрафні санкції, на прострочену суму.

Вказана норма кореспондується з умовами п. 4.4 Кредитного договору.

Враховуючи порушення відповідачем строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 19.11.2018, в якій вимагав негайного повернення заборгованості за Кредитним договором в розмірі 96333755,92 грн (з них: 40000000,00 грн - заборгованості за кредитом, 17258888,90 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 31364012,28 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 7710854,74 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів).

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що заявлені позивачем вимоги по суті стосуються застосування наслідків нікчемності договору №4 від 14.04.2015 про внесення змін до Кредитного договору. Однак, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, обставини нікчемності названого договору не впливають на вирішення спору у даній справі, оскільки порушення відповідачем умов п. 3.3.5 Кредитного договору в частині дотримання порядку і строків сплати кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом в будь якому випадку є підставою для погашення кредитної заборгованості на вимогу позивача (кредитора) на підставі п. 4.4 Кредитного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Окрім того, стверджуючи про необґрунтованість вимог позивача, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження власних заперечень проти позову, зокрема, доказів належного виконання ним умов Кредитного договору як в частині повернення кредитних коштів, так і в частині сплати нарахованих процентів за користування кредитом, що могло б свідчили про відсутність у позивача права вимоги на погашення кредитної заборгованості.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач обґрунтовував свої вимоги саме нікчемністю договору №4 від 14.04.2015 про внесення змін до Кредитного договору та закінченням у зв`язку з цим строку повернення кредиту, а не правом достроково вимагати повернення заборгованості, відхиляються колегією суддів, оскільки в позові позивач посилався саме на наявність заборгованості за Кредитним договором, а не просив суд застосувати наслідки нікчемного правочину, з чого слідує, що позовні вимоги у даній справі обґрунтовані саме неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Кредитного договору.

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд має ухвалювати рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи відсутність доказів повернення відповідачем кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у порядку і строки, погоджені в Кредитному договорі, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що позивач правомірно скористався передбаченим умовами п.4.4 Кредитного договору та ст.1050 ЦК України правом вимагати стягнення частини основного боргу за договором кредитної лінії, а тому позов підлягає задоволенню.

Посилання скаржника на правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №910/12294/16 та від 16.05.2018 у справі № 910/24198/16 є безпідставним, оскільки предмети позовів є різними, а правовідносини не є подібними.

Доводи скаржника про залишення судами поза увагою заяви відповідача про сплив позовної давності до вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину спростовуються матеріалами справи, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні вірно зазначено, що нікчемний правочин після спливу позовної давності не втрачає статусу нікчемного правочину, а застосування правових наслідків нікчемності договору про внесення змін № 4 від 14.04.2015 не є предметом даного спору.

Доводи касаційної скарги про неправомірність висновку суду апеляційної інстанції про те, що вказана справа не підлягає оскарженню, до уваги не приймаються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, справа розглянута в загальному порядку та зазначений висновок не вплинув на прийняття правильного рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно із ч. 1 ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, доводів касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції прийняті з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

Судові витрати

Оскільки суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається, судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на заявника касаційної скарги.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фолд" залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.03.2019 у справі №910/15630/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий, суддя Огороднік К. М.

Судді Жуков С.В.

Ткаченко Н.Г.