УХВАЛА

м. Київ

18.11.2019Справа № 910/29496/15

За заявою Фізичної особи - підприємця Мітіна Олександра Альфредовича

про зупинення передачі майна на реалізацію,

за скаргою Фізичної особи - підприємця Мітіна Олександра Альфредовича

на дії головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної

виконавчої служби м. Києва Кузьменко Л.М. у справі № 910/29496/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-

наукове підприємство «Київпроменерго»

до Фізичної особи - підприємця Мітіна Олександра Альфредовича

про стягнення 157 043, 32 грн.,

Суддя Ломака В.С.

Без виклику представників учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.02.2016 у справі № 910/29496/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2016, позовні вимоги задоволено: стягнуто з Фізичної особи - підприємця Мітіна Олександра Альфредовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробничо-наукове підприємство «Київпроменерго» 157 043 грн. 32 коп. неустойки та 2 355 грн. 65 коп. витрат зі сплати судового збору.

14.11.2019 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва Фізичною особою - підприємцем Мітіним Олександром Альфредовичем (далі - боржник) подано скаргу на дії головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Кузьменко Л.М., відповідно до змісту якої він просить суд визнати протиправною оцінку майна щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати її, а також зобов`язати державного виконавця призначити повторну експертизу вартості майна із залученням Інституту судових експертиз.

Одночасно, до вищевказаної скарги боржником додано клопотання про забезпечення позову шляхом зупинення передачі майна на реалізацію відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Розглянувши означену заяву, суд зазначає наступне.

За приписами статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно зі змістом чинного ГПК України розгляд таких заяв відноситься до розділу VI "Судовий контроль за виконанням рішень".

У цьому розділі не міститься положень, які регулюють право та порядок вжиття судом заходів, аналогічних забезпеченню позову.

Суд вважає, що відсутність такого положення є невипадковим та її не слід вважати прогалиною права, адже у інших випадках законодавець таку можливість визначає.

Так, ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано питання зупинення вчинення виконавчих дій, і це питання відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Частиною 4 статті 11 ГПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Таким чином, розглядаючи скаргу на дії приватного виконавця у порядку статей 339-342 ГПК України, суд не наділений повноваженнями вирішувати питання зупинення передачі на реалізацію майна, адже за приписами вищевказаних норм матеріального і процесуального права вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій відноситься виключно до компетенції приватного (державного) виконавця.

Згідно вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок щодо застосування відповідних норм права викладений в ухвалі Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року, постановленій у справі № 296/4819/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 459/3309/16-ц, у якому зазначено, що зупинення передачі майна на реалізацію, як наслідок передбачає зупинення виконання судового рішення, а законодавством не передбачено право суду зупинити в такій спосіб виконання судового рішення.

Тобто, порядок розгляду господарським судом скарг на дії державного чи приватного виконавця передбачений ст. ст. 339-343 Господарського процесуального кодексу України є відмінним від позовного провадження, та ним не передбачено застосування господарським судом будь-яких заходів забезпечення скарги, аналогічних нормам позовного провадження (ст. ст. 136, 137 ГПК України).

Суд зазначає, що повноваження судів першої інстанції при вирішенні справ визначені ГПК України, у тому числі й повноваження щодо вжиття заходів забезпечення позову.

У ГПК України відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження вживати заходи забезпечення скарги на дії державного чи приватного виконавця шляхом зупинення реалізації майна.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 року у справі № 5015/3902/12.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

У частині п`ятій статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

За таких обставин зупинення реалізації арештованого майна на стадії виконання рішення невідповідає засадам законності, диспозитивності та забезпечення права на оскарження дій та рішень приватного виконавця.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви боржника про зупинення передачі майна на реалізацію.

Керуючись статтями 136, 137, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви Фізичної особи - підприємця Мітіна Олександра Альфредовича про зупинення передачі майна на реалізацію.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання (18.11.2019) та може бути оскарження протягом десяти днів шляхом подання у відповідності до п. 17.5 ч. 1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва.

Суддя В.С. Ломака