ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2019 року м.Дніпро Справа № 912/855/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В. - (доповідач)

судді: Вечірко І.О., Кузнецов В.О.

Секретар судового засідання Ковзиков В.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Галковська О.І. адвокат, ордер серія КР №75619 від 23.08.2019 р.;

від відповідача: Пашковський А.А. адвокат, довіреність №91 від 16.05.2019 р.

Розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_1 та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 29.07.2019, повне рішення складено 07.08.2019р., суддя Колодій С.Б., у справі №912/855/19

за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1

до відповідача Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник", 28024, Кіровоградська область, м. Олександрія, с. Марто-Іванівка, вул.Воронова, 1, код ЄДР 30984945

про стягнення 314 639,29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

26.03.2019 до Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" заборгованість в сумі 314 639,29 грн., з яких: 284 971,52 грн. інфляційні втрати та 29 667,77 грн. 3% річних, з покладенням на відповідача судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв`язку з виходом ОСОБА_1 зі складу учасників СТОВ "Гірник" 30.08.2012 відповідач в порушення вимог статті 54 Закону України "Про господарські товариства", пункту 9.4 Статуту СТОВ "Гірник", не виконав свого обов`язку щодо виплати позивачу вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному капіталі, в строк до 12 місяців з дня виходу, тобто до 30.08.2013 року. Тому позивач вважає, що у нього на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникло право вимагати сплати вартості майна з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 29.07.2019р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" на користь ОСОБА_1 20 661,58 грн. інфляційних втрат, 5 410,67 грн. 3% річних, 391,08 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" 20 555,31 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів.

Не погодившись з зазначеним рішенням позивач та відповідач звернулися до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, яке має бути змінено в апеляційному порядку. Так скаржник просить суд змінити рішення Господарського суду у справі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що має право на сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення.

В даній справі часом прострочення є 31.08.2013 року по 01.03.2019 року.

Як зауважено скаржником, визнаючи причини пропуску строків позовної давності поважними, суд не захистив порушене право Позивача на отримання суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення, а захистив таке право лише за останні три роки, тобто в межах строків позовної давності. Як наслідок суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме: ч. 5 ст. 267 та ст. 256 ЦК України, якими визнано, що позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропущення позовної давності за весь час прострочення, а не за останні три роки.

Щодо апеляційної скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник".

СТОВ «Гірник» не погоджується з рішенням Господарського суду та вважає, що воно підлягає зміні апеляційною інстанцією з зв`язку з неповним та неправильним установленням обставин, які мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права під час ухвалення рішення.

Просить змінити рішення господарського суду, відмовивши повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та покласти на позивача в повному обсязі понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

СТОВ «Гірник» не може погодитись з висновками господарського суду у рішенні про порушення відповідачем зобов`язання з виплати позивачу вартості частини майна та наявності підстав для покладення на СТОВ «Гірник» передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а також з визнанням судом поважними причин пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки такі висновки не ґрунтуються на фактичних обставинах даної справи та зроблені з неправильним застуванням норм матеріального права, виходячи із наступного.

Зокрема скаржник посилається на наступні обставини.

Вказуючи про порушення відповідачем зобов`язання з виплати позивачу вартості частини майна в строк до 12 місяців з дня виходу позивача з товариства (30.08.2012), виходячи саме із ринкової вартості майна товариства і відхиляючи аргументи відповідача про здійснення такої виплати позивачу саме на підставі балансової вартості майна, місцевим господарським судом не взято до уваги того, що за відсутності відповідної вимоги позивача до товариства протягом 12 місяців з дня його виходу про визначення та виплату такої вартості частини майна, виходячи саме із ринкової вартості майна товариства, виплата позивачу вартості частини майна товариства пропорційно його частці у статутному капіталі відповідачем проводились саме на підставі балансової вартості майна товариства, як це і передбачено в п. 3.7. Рекомендацій Вищого господарського суду України № 04-5/14 від 28.12.2007 та в п. 4.20. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.16 №4.

З огляду на наведені обставини, з урахуванням здійснених раніше відповідачем виплат позивачу вартості його частки на підставі існуючих даних балансу підприємства та за відсутності дійсних даних про ринкову вартість майна товариства, яка була б визначена за результатами проведеної належним чином оцінки майна на дату виходу позивача з товариства в межах проведення призначеної судом експертизи, в даному випадку, на думку скаржника, відсутній факт прострочення відповідачем виконання встановленого ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» зобов`язання щодо здійснення таких виплат.

Оскільки здійснюючи виплату вартості частини майна товариства пропорційного його частці у статутному капіталі на підставі балансової вартості майна товариства, відповідачем не було порушено встановленого ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» зобов`язання щодо здійснення виплат вибулому учаснику і прострочення його виконання, а відтак, відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З огляду на зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із СТОВ «Гірник» 284971,52 грн. інфляційних втрат та 29667,77 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми, нарахованих за період з 31.08.2013 по 01.03.2019 включно на суми невиплаченої позивачу вартості частини майна товариства, яка визначена на підставі встановлених за результатами розгляду Господарським судом Кіровоградської області № 912/1238/13 даних про ринкову вартість майна, є безпідставними і повністю не підлягають задоволенню.

Відповідач не може погодитись з визнанням судом поважними причин пропущення позивачем строку позовної давності на підставі ч.5 ст. 267 ЦК України, оскільки висновок суду про наявність поважних причин її пропуску не ґрунтується на фактичних обставинах даної справи.

Так, в обґрунтування наявності підстав для визнання поважними причин пропущення позивачем позовної давності, господарський суд виходив із обставин відмови відповідача виплатити вартість частини майна товариства за ринковими цінами, в зв`язку з чим, за висновком суду, позивач був вимушений звертатись до суду за захистом свого права, і внаслідок якого в примусовому порядку здійснювався обрахунок ринкової вартості майна товариства у справі №912/1238/13, розгляд справи тривав майже 6 років. Тому, на думку суду першої інстанції, позивач мав реальну можливість здійснити обрахунок інфляційних втрат на суму боргу (за ринковою вартістю майна) та 3% річних після остаточного визначення основної суми боргу, яка зафіксована рішенням у справі №912/1238/13, що набрало законної сили.

На думку скаржника, за відсутності звернення позивача до відповідача протягом 12 місяців з дня виходу з товариства з вимогою про виплату йому вартості частини майна, виходячи саме із ринкової вартості майна, висновок суду першої інстанції про відмову відповідача виплатити вартість частини майна товариства за ринковими цінами не ґрунтується на фактичних обставинах справи, а відповідно не може бути покладений в основу обґрунтування наявності поважних причин пропущення позивачем позовної давності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті.

Згідно протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2019 та від 11.09.2019 для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Чус О.В., суддів Кузнецова В.О., Вечірка І.О.

Ухвалами Центрального апеляційного господарського суду від 05.09.2019 та 12.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 17.10.2019.

В судовому засіданні від 17.10.2019 оголошено перерву до 05.11.2019.

За клопотанням позивача розгляд справи проводиться в режимі відеоконференції.

05.11.2019 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

27.08.2012 позивач, як учасник (власник) СТОВ "Гірник" звернувся з заявою до зборів учасників товариства, якою повідомив про свій вихід зі складу учасників цього товариства.

У зв`язку із виходом із складу учасників позивач просив визначити та сплатити вартість частини майна, пропорційно частці у статутному капіталі СТОВ "Гірник", а також належну йому частку прибутку товариства у 2012 році, кошти просив перерахувати на власний рахунок в ПАТ "Укрсоцбанку". Позивач просив розглянути заяву та здійснити всі необхідні юридично значущі дії у порядку та строки, передбачені статутом товариства та встановлені чинним законодавством України.

03.09.2012 загальними зборами засновників СТОВ "Гірник" прийнято рішення, оформлене відповідним протоколом про виведення із засновників" Баркара В.А., повернення йому 705,00 грн. внеску до статутного фонду після державної реєстрації змін до Статуту, визначення вартості майна, що пропорційна частці ОСОБА_1 у статутному фонді та частини прибутку за 2012 рік із виплатою після затвердження звіту товариства за 2012 р.

01.03.2013 загальними зборами засновників СТОВ "Гірник" прийнято рішення, оформлене протоколом від 01.03.2013, про затвердження річного звіту товариства за 2012 рік з балансом станом на 01.01.2013 у сумі 13 048 300 грн., нарахування засновникам по результатам роботи господарства за 2012 рік дивідендів у сумі 500 000 грн. з виплатою їх у березні 2013 року.

09.09.2013 загальними зборами засновників СТОВ "Гірник" прийнято рішення, оформлене протоколом від 09.09.2013, про затвердження розрахунку виплат вибулому засновнику СТОВ "Гірник" ОСОБА_1 частки майна СТОВ "Гірник" та частини прибутку за 2012 рік без виплачених дивідендів в березні 2013 року та без повернутої частки ОСОБА_1 (705,00 грн.) в статутному фонді в сумі 1 034 916,74 грн.

За платіжним дорученням № 286 від 06.09.2012 відповідач повернув позивачу 705 грн. частки у статутному фонді СТОВ "Гірник", а за платіжним дорученням № 590 від 06.03.2013 перерахував дивіденди у сумі 30 425 грн. 65 коп. Крім того, за платіжними дорученнями № 746 від 08.08.2013, № 782 від 09.09.2013 ОСОБА_1. отримав від СТОВ "Гірник" 350 000 грн. та 467 293 грн. відповідно як сплату вартості частини майна, за платіжним дорученням № 793 від 19.09.13 - 217 623 грн. 74 коп. як виплату прибутку за 2012 р. згідно з заявою від 27.08.12.

Таким чином, після виходу ОСОБА_1 із складу учасників СТОВ "Гірник", затвердження товариством звіту за фінансовий рік, позивачем протягом вересня 2012 -вересня 2013 отримано вартість частки у статутному капіталі (фонді) юридичної особи - 705 грн., дивіденди - 30 425 грн. 65 коп., вартість частини майна - 817 293 грн., суму прибутку за 2012 р. - 217 623 грн. 74 коп., всього - 1 066 047 грн. 39 коп.

Зазначені обставини встановлено рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 07.12.2018 у справі № 912/1238/13 та не потребують доказування.

22.08.2013 до закінчення річного строку встановленого ст. 54 Закону України "Про господарські товариства" позивач подав до суду позов про стягнення недоплаченої вартості частини майна товариства, пропорційно до частки у статутному капіталі товариства, в якому посилаючись на статті 10, 54 Закону України "Про господарські товариства", пункт 3.7 Рекомендацій ВГСУ №04-5/14 від 28.12.2007 наполягав на праві вимагати від СТОВ "Гірник" проведення розрахунків виходячи із дійсної (ринкової), а не балансової вартості майна СТОВ "Гірник" та просив стягнути з СТОВ "Гірник" недоплачену вартість 9,53% майна та недоплачену частину 9,53% прибутку товариства за 2012 рік.

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 24.12.2014 позов задоволено повністю, стягнуто з СТОВ "Гірник" на користь ОСОБА_1 1 645 274,75 грн. недоплаченої вартості частини майна та 62 800,15 грн. недоплаченої частини прибутку, 34 161,50 грн. судового збору, 67 568,64 грн. оплати за проведення судової експертизи, 54 000,00 грн. оплати послуг адвоката.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 рішення господарського суду Кіровоградської області від 24.12.2014 змінено та викладено у наступній редакції: "Позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з СТОВ "Гірник" на користь ОСОБА_1 275 071,47 грн. недоплаченої частини прибутку. В решті - позовні вимоги відмовити. Стягнути з СТОВ "Гірник" на користь ОСОБА_1 5 500,00 грн. судових витрат за подання позову, 10 878,55 грн. оплати за проведення експертизи (ініціатор - позивач), 8 694,00 грн. витрат на послуги адвоката. Стягнути з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз на користь ОСОБА_1 26 611,20 грн. витрат за проведення судової експертизи, помилково покладених на позивача ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.03.2015 та сплачених позивачем згідно квитанції 0.0.370963533.1 від 09.04.2015. Стягнути з ОСОБА_1 на користь СТОВ "Гірник" 14 330,75 грн. витрат на апеляційне оскарження. Стягнути з ОСОБА_1 на користь СТОВ "Гірник" 9 234,02 грн. витрат на проведення судової експертизи".

Додатковою постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.07.2016 стягнуто з ОСОБА_1 на користь СТОВ "Гірник" 51 216,27 грн. судових витрат на проведення повторної судової експертизи.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2016 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 та рішення господарського суду Кіровоградської області від 24.12.2014 у справі № 912/1238/13 скасовано; справу передано на новий розгляд до господарського суду Кіровоградської області.

На виконання рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.12.2014 та постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 у справі № 912/1238/13, які в подальшому були скасовані Вищим господарським судом України, СТОВ "Гірник" було сплачено ОСОБА_1 недоплачену частину прибутку в сумі 275 071,47 грн. у складі двох наступних платежів на загальну суму 300 144,02 грн.: 19.07.2016 - 214 071,47 грн. (платіжне доручення № 81 від 19.07.2016); 21.07.2016 - 85 072,55 грн. (платіжне доручення №82 від 21.07.2016).

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 07.12.2018 у справі № 912/1238/13 за позовом ОСОБА_1 до СТОВ "Гірник" про стягнення 1 708 074,90 грн. вирішено наступне:

- позовні вимоги задоволено частково;

- стягнуто з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" на користь ОСОБА_1 основний борг в сумі 304 797,86 грн.;

- стягнуто з ОСОБА_1 на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" судовий збір в сумі 625,84грн., витрати на правову допомогу 42 948,80 грн., витрати на проведення експертиз 78 245,07 грн.;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- в поворот виконання рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.12.2014р. та постанови ДАГС від 13.06.2016 стягнуто з ОСОБА_1 на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" 275 071,47 грн. основного боргу, 5 500,00 грн. судових витрат за подання позову, 10 878,55 грн. оплати за проведення судової експертизи, 8 694,00 грн. витрат на послуги адвоката;

- в поворот виконання рішення Господарського суду Кіровоградської області від 24.12.2014 та постанови ДАГС від 13.06.2016 з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" на користь ОСОБА_1 51 216,27 грн. витрат на проведення судової експертизи та 9 234,02 грн. витрат на проведення судової експертизи та 14 330,75 грн. витрат на апеляційне оскарження;

- після набрання законної сили даним рішенням суду видати наказ, яким стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" на користь ОСОБА_1 основний борг в сумі 29 726, 39 грн. та судовий збір в сумі 8204,91 грн.;

- після набрання законної сили даним рішенням суду видати наказ, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" витрати на правову допомогу в сумі 51642,80 грн., витрати на проведення експертиз 28 673,33 грн.

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідачем не виконано свого обов`язку щодо виплати позивачу вартості частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі, в строк до 12 місяців з дня виходу.

Позивачем зазначено, що відповідачем фактично сплачено на користь позивача 1 341 118,86 грн., з яких 959 988,21 грн. виплачено після 30.08.2013, тобто несвоєчасно, а саме:

- 06.09.2012 - 705 грн. - як повернення вартості вкладу (платіжне доручення № 286);

- 06.03.2013 - 30 425,65 грн. - виплата дивідендів (платіжне доручення № 590);

- 08.08.2013 - 350 000,00 грн. вартість частини майна (платіжне доручення № 746);

- 09.09.2013 - 467 293,00 грн. - вартість частини майна (платіжне доручення № 782);

- 19.09.2013 - 217 623,74 грн. - прибуток за 2012 рік (платіжне доручення № 793);

- 28.07.2016 - 275 071,47 грн. - вартість частини майна (виписка банку).

Решта суми боргу в розмірі 29 726,39 грн. СТОВ "Гірник" колишньому учаснику не сплачена до цього часу, тому позивач просить стягнути з СТОВ "Гірник" інфляційні втрати в розмірі 284 971,52 грн. та 3% річних в розмірі 29 667,77 грн. за період з 31.08.2013 по 01.03.2019.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму є період з 26.03.2016 по 01.03.2019 (в межах позовної давності).

Та здійснивши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат встановив, що розмір інфляційних втрат становить 20 661,58 грн., розмір 3% річних - 5 410,67 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволені частково, а саме 5 410,67 грн. 3% річних та 20 661,58 грн. інфляційних втрат, в іншій частині судом першої інстанції було відмовлено з чим і погоджується колегія Центрального апеляційного господарського суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.ст. 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням обставин справи в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Так, ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, предметом спору у справі № 912/1238/13 є стягнення недоплаченої вартості майна товариства виходячи із дійсної (ринкової) вартості майна в сумі 1 645 274,75 грн. та недоплаченої частини прибутку товариства за 2012 рік в сумі 62 800,15 грн.

Рішенням суду у справі № 912/1238/13 встановлено, що датою виходу позивача з товариства є 27.08.2012 року.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом. Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства. Право учасника товариства на управління товариством передбачене також ст. 116 Цивілього кодексу України та ст. 88 Господарського кодексу України.

Також відповідно до п. 3 ч.1 ст.116 Цивільного кодексу України, відповідно до якого учасники господарського товариства мають право в порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, вийти з товариства.

Як передбачено ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі. Виплата проводиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу.

Як встановлено місцевим судом, та з чим погоджується апеляційний суд, із змісту Статуту СТОВ "Гірник" не вбачається встановлення порядку визначення вартості майна товариства для визначення суми виплати учаснику частини вартості майна пропорційно його частці.

Так, п. 9.4 Статуту лише передбачено, що при виході засновника з товариства він подає заяву не пізніше ніж за два місяці, при цьому йому виплачується вартість частини майна товариства, що пропорційна частці такого засновника у майні товариства, а також належна йому частка прибутку, одержана товариством у рік виходу засновника до моменту виходу засновника з товариства; виплата проводиться після затвердження звіту товариства за фінансовий рік, в якому засновник вийшов з товариства.

Пунктом 3.7 Рекомендацій Вищого господарського суду України № 04-5/14 від 28.12.2007 передбачалось, що відповідно до статей 54, 64 Закону України "Про господарські товариства" учасник товариства з обмеженої або додаткової відповідальності, що виходить або був виключений з товариства, має право на одержання вартості частини майна товариства пропорційно розміру його частки у статутному капіталі товариства. Будь - який учасник товариства має право вимагати проведення з ним розрахунків, виходячи з дійсної (ринкової) вартості майна товариства.

Дані рекомендації діяли з 2007 року до 25.02.2016 року (тобто були діючим на час виходу Позивача з товариства), а з 25.02.2016 року зазначена норма трансформувалась п. 4.20. Постанови Пленуму Верховного суду України від 25.02.2016 № 4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин", яка визначає що "учасник ТОВ або ТДВ має право вимагати проведення з ним розрахунків на підставі дійсної (ринкової) вартості майна товариства, а отже, господарським судом має бути задоволено клопотання учасника, який вийшов (виключений) з ТОВ або ТДВ, про здійснення експертної оцінки дійсної (ринкової) вартості необоротних і оборотних активів товариства та його зобов`язань для обчислення вартості частини майна, що належить до сплати такому учаснику".

Таким чином, у позивача на час його виходу з товариства було право вимагати проведення з ним розрахунків, виходячи з дійсної (ринкової) вартості майна товариства, яким позивач скористався шляхом звернення до відповідача з заявою про вихід з товариства від 27.08.2012 та подачею позову до СТОВ "Гірник" про стягнення недоплаченої вартості частини майна товариства, пропорційно до частки у статутному капіталі товариства виходячи з дійсної (ринкової) вартості майна товариства, який був поданий до суду до закінчення річного строку передбаченого законодавством для здійснення розрахунків, а у відповідача виник обов`язок розрахуватись з позивачем, у строки встановлені статтею 54 Закону України "Про господарські товариства", тобто протягом 12 місяців з дня виходу з товариства виплатити позивачу ринкову вартість частини майна товариства, пропорційно його частці та прибутку, що не було зроблено відповідачем.

Тобто, відповідач не виконав свого грошового обов"язку щодо виплати позивачу вартості частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі, в строк до 12 місяців з дня виходу.

Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду Кіровоградської області від 07.12.2018 у справі №912/1238/13.

З огляду на викладене, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що на підставі рішення 912/1238/13 предметом спору якого є стягнення недоплаченої вартості майна товариства та недоплаченої частини прибутку товариства позивачу, відповідач не виконав свого грошового обов`язку щодо виплати позивачу вартості майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі, в строк до 12 місяців з дня виходу, вказане рішення безпосередньо стосується його корпоративних прав.

Відповідно до п. 5.3 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань" від 17.12.2013 №14, з посиланням на статтю 54 Закону України "Про господарські товариства" зазначено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді, у строк до 12 місяців з дня виходу. З моменту подання учасником товариства заяви про вихід зі складу останнього з виплатою належної такому учасникові частки вартості майна у товариства настає обов"язок сплатити відповідну суму у строки, визначені згаданою нормою Закону України "Про господарські товариства", а невиконання цього обов"язку тягне наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Згідно з пунктом 4.21 постанови Пленуму ВГСУ від 25.02.2016 №4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних відносин", з моменту виходу учасника з ТОВ або ТДВ з виплатою належної йому частини вартості майна у товариства настає обов"язок сплатити суму в строки, визначені статтею 54 Закону України "Про господарські товариства", невиконання якого тягне наслідки, передбачені за прострочення виконання грошового зобов"язання, зокрема визначені статтею 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено п.28 Постанови ВСУ від 24.10.2008 №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів", моментом виходу учасника з товариства визнають дату подання ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або дату вручення заяви цій особі підприємством зв"язку.

Як вбачається з матеріалів справи, нотаріальну заяву позивача про вихід із товариства відповідач отримав поштою 30.08.2012. Таким чином, позивач вийшов зі складу учасників СТОВ "Гірник" 30.08.2012. Отже, відповідач мав здійснити виплату вартості частини майна товариства та прибутку пропорційно його частці у статутному капіталі до 30.08.2013 включно.

Як було зазначено вище, рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 07.12.2018 у справі №912/1238/13 встановлено, що при виході з СТОВ "Гірник" ОСОБА_1. мав право на вартість в частині майна товариства (з урахуванням прибутку) в розмірі 1 370 845,25 грн., проте фактично відповідач сплатив 1 341 118,86 грн., з яких 959 988,21 грн. виплачено після 30.08.2013.

Таким чином, у зв`язку з не виконанням відповідачем обов"язку щодо виплати належної позивачу частини вартості майна в строки, визначені статтею 54 Закону України "Про господарські товариства", у позивача виникло право вимагати сплати частини вартості майна товариства з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми на підставі статті 625 ЦК України.

Так позивачем заявлено до стягнення інфляційні витрати у сумі 284 971,52 грн за період з 31.08.2013 по 01.03.2019, три відсотки річних від простроченої суми - 29 667,77 грн., всього - 314 639,29 грн.

Як встановлено ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Проте, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування позовної давності до вимог позивача, відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 31.08.2013 по 01.03.2019, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Водночас за змістом ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При цьому при дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах позовної давності, а не після її спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Колегія апеляційного суду поділяє висновки місцевого суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 31.08.2013 по 01.03.2019 та не вбачає підставою для переривання строку позовної давності звернення позивача до суду у справі №912/1238/13. А також те, що, враховуючи положення ч.5 ст.267 ЦК України, встановлено поважність причини пропуску строку позовної давності, оскільки в зв"язку з відмовою відповідача виплатити вартість частини майна товариства за ринковими цінами, позивач був вимушений звертатись до суду за захистом свого права, внаслідок чого в примусовому порядку здійснювався обрахунок ринкової вартості майна товариства, розгляд справи тривав майже 6 років. Оскільки позивач мав можливість здійснити розрахунок інфляційних втрат на суму боргу (за ринковою вартістю майна) та 3 % річних тільки після визначення основної суми боргу рішенням у справі №912/1238/13, що набрало законної сили.

Згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 26.04.2017 року по справі № 3-1522гс16, вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст.625 Цивільного кодексу України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17.

Таким чином, колегія апеляційного суду підтримує позицію суду першої інстанції з приводу визнання поважної причину пропуску строку позовної давності через розгляд справи 912/1238/13, який тривав майже шість років.

Суд попередньої інстанцій дійшов правомірного висновку про те, що позивач має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за три роки, які передували моменту звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи зазначене, належний трирічний строк розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат становить період часу з 26.03.2016 по 01.03.2019 (в межах позовної давності).

Надавши оцінку здійсненому позивачем розрахунку позовних вимог, суд встановив, що позивач невірно обрахував їх розмір. Водночас, здійснивши власний розрахунок розміру 3 % річних та інфляційних втрат в межах позовної давності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо стягнення з відповідача 5 410,67 грн. 3% річних та 20 661,58грн. інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що кредитор має право на сплату суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи апеляційних скарг є безпідставними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Також апеляційний суд, враховуючи положень ст.ст.123, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, погоджується з місцевим судом стосовно доведення відповідачем належними та допустимими доказам понесених витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 000,00 грн., пов`язаних з розглядом справи № 912/855/19. Проте враховуючи часткове задоволення позовних вимог, стягненню з позивача підлягають відповідні витрати в розмірі 20 555,31 грн.

Згідно з положеннями ст. 236 ГПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає підстави, передбачені статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Судові витрати.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційних скарг по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржників в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Гірник" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 29.07.2019 у справі № 912/855/19 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 29.07.2019р. у справі №912/855/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 18.11.2019р.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.О. Вечірко

Суддя В.О. Кузнецов