ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2019 року Справа № 5/112-Б-10

Господарський суд Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Мальцевої О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в межах провадження у справі про банкрутство Малого приватного підприємства "Таврія", смт.Нововоронцовка Херсонської області заяву

за позовом: ОСОБА_1 , м.Кривий Ріг

до відповідача: Малого приватного підприємства "Таврія" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Акопян Г.Г.

про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Дзержинським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області 15.12.1997р.),

від відповідача: ліквідатор - арбітражний керуючий Акопян Г.Г. (посвідчення № 118), Мітяєв С.В. (паспорт НОМЕР_2 , виданий Великолепетиським РВ УМВС України в Херсонській області 16.11.2011), представник, довіреність від 08.01.2019,

від кредиторів: не з`явились

Постановою Господарського суду Херсонської області від 04.05.2012р. у справі №5/112-Б-10 боржника МПП "Таврія", смт.Нововоронцовка Херсонської області визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

30.07.2019р. до суду звернувся громадянин ОСОБА_1 із позовною заявою до боржника МПП "Таврія" про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява обґрунтована оспорюванням боржником МПП "Таврія" права власності позивача на об`єкт нерухомості - Автозаправочна станція №3, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало відповідачу та було придбано заявником на аукціоні в 2007 році.

Ухвалою суду від 31.07.2019р. позовну заяву ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю прийнято до розгляду та відкрито відокремлене провадження в межах справи №5/112-Б-10 про банкрутство МПП "Таврія"; ухвалено розгляд заяви про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю здійснювати у порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 20.09.2019р.; встановлено сторонам строк для подання заяв з процесуальних питань.

В судовому засіданні 20.09.2019р. оголошено перерву до 27.09.2019р.

Ухвалою суду від 27.09.2019р. продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, відкладено підготовче засідання, призначено підготовче засідання на 31.10.2019р.

02.10.2019р. позивачем подано до суду заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої позивач просить визнати за ним право власності на об`єкт нерухомості - Автозаправочна станція №3, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі положень ст.392 Цивільного кодексу України.

15.10.2019р. відповідачем подано відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну підстав позову.

29.10.2019р. позивачем подано відповідь на відзив, відповідачем - заперечення.

У підготовчому засіданні 31.10.2019р. судом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову та ухвалено про продовження розгляду справи з урахуванням означеної заяви, про що постановлено протокольну ухвалу.

У підготовчому засіданні 31.10.2019р. представники сторін зазначили, що повідомили про всі обставини справи, які їм відомі, а також надали всі докази, на які посилаються у позові та відзиві, відповіді на відзив, запереченні, а також зазначили, що заяв та клопотань, пов`язаних з розглядом справи, немає.

Також, з урахуванням приписів ч.6 ст.183 ГПК України, представники сторін звернулись до суду із заявами про розгляд справи по суті у день закінчення підготовчого засідання.

З огляду на те, що судом було остаточно з`ясовано предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи; визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази; вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд ухвалою від 31.10.2019р. закрив підготовче провадження по справі, призначив справу до судового розгляду по суті в засіданні на 15 год. 00 хв. 31.10.2019р.

Під час розгляду справи по суті позивач підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити. Звернувся до суду з клопотанням про покладення на нього судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 31.10.2019р. на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши учасників провадження, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 06.06.2007р. Товариством з обмеженою відповідальністю "Юнор" було проведено аукціон по реалізації нерухомого майна Автозаправочна станція № 3, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить відповідачу Малому приватному підприємству "Таврія".

Переможцем аукціону по реалізації нерухомого майна, що належить МПП "Таврія", став позивач громадянин ОСОБА_1 , що підтверджено протоколом № 041116/7 від 06.06.2007р.

Позивача визначено переможцем аукціону з продажу АЗС № 3 за ціною 82500,00 грн.

Актом про затвердження результатів торгів (у формі аукціону) від 06.06.2007р. затверджено результати аукціону та визначено, що кінцева ціна з реалізації майна МПП "Таврія" - Автозаправочна станція № 3, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , склала 82500,00 грн., яку запропонував переможець аукціону ОСОБА_1 .

18.06.2007р. за актом приймання-передачі відповідач МПП "Таврія" в особі Сахарнадського Р.Р., діючого на підставі довіреності від 09.01.2007р. №11/2, передав, а позивач ОСОБА_1 прийняв Автозаправочну станцію №3 за адресою: АДРЕСА_1 .

В даному акті сторони підтвердили, що оплата за придбане майно на аукціоні від 06.06.2007р. переможцем аукціону ОСОБА_1 здійснена у повному обсязі у строки, встановлені порядком проведення відповідного аукціону.

Також сторони зазначили, що взаємних зауважень один до одного з приводу об`єкта приймання-передачі не мають.

Означений акт підписаний обома сторонами, підписи скріплено печатками.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зауважив, що з інформації, яка розміщена на веб-сайті Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду України та Міністерства юстиції України, йому стало відомо про реалізацію спірного майна Автозаправочна станція №3 на аукціоні, який організовано ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Акопян Г . Г.

З метою захисту своїх прав 25.06.2019р. позивач звернувся до ліквідатора з вимогою про припинення реалізації нерухомого майна.

У відповідь на вимогу про припинення реалізації нерухомого майна Автозаправочна станція №3 ліквідатор МПП "Таврія" арбітражний керуючий Акопян Г.Г. листом від 10.07.2019р. №02-01(5/112-Б-10)/3-347 зазначив, що згідно з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, об`єкт Автозаправочна станція №3 належить банкруту на підставі дублікату свідоцтва про право власності серія та номер №26, видане 28.04.1999р., видавник Дубчанська сільська рада Нововоронцовського району Херсонської області, про що здійснено запис про право власності.

Таким чином, АЗС разом з іншими активами банкрута підлягає продажу для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, визначеному Законом про банкрутство.

В подальшому, 19.07.2019р. позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, як підставу для реєстрації майна.

Листом від 26.07.2019р. №02-01(5/112-Б-10)/3-351 ліквідатор повідомив ОСОБА_1 про неможливість укладення такого договору, оскільки відповідно до вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які є обов`язковими для ліквідатора, та від яких він не може відступити при здійсненні ліквідаційної процедури, встановлено, що продаж майна банкрута допускається в порядку, передбаченому цим Законом.

Підтримуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що право власності позивача на АЗС № 3 виникло у 2007 році, є актуальним та повинно відображатися Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

В той же час, відповідач має намір розпорядитися об`єктом нерухомого майна АЗС №3 шляхом продажу його на аукціоні, при тому, що вказаний об`єкт нерухомого майна є власністю позивача.

Вказаною фактичною обставиною підтверджується не визнання відповідачем прав позивача на об`єкт нерухомого майна АЗС №3.

Задоволення заяви позивача та застосування господарським судом такого способу захисту як визнання права власності, не породжує у позивача права власності, як нового права, а лише підтверджує належне позивачу право власності, яке набуте ним на законних підставах у 2007 році, однак, з тих чи інших причин не визнається іншими особами (в даному випадку відповідачем, оскільки останній, користуючись наявним записом в Державному реєстрі, має намір розпорядитися нерухомим майном позивача шляхом здійснення продажу).

Втім, право власності відповідача на АЗС №3 виникло ще у 1999 році на підставі свідоцтва про право власності № 26 від 28.04.1999р., видане Дудчанською сільською радою Нововоронцовського району Херсонської області. При цьому, право власності позивача на АЗС № 3 виникло з 06.06.2007р. за результатами аукціону з продажу АЗС №3.

Більш того, повторний запис про право власності відповідача на АЗС №3, внесений 07.02.2014р. на підставі дублікату вказаного вище свідоцтва, є підтвердженням саме невизнання відповідачем права власності позивача на АЗС №3.

Відсутність факту державної реєстрації права власності позивача на АЗС №3 підтверджує те, що позивач, як законний власник, не може в повному обсязі володіти належним йому майном, а право володіння є складовою частиною права власності, тому реєстрація прав на нерухоме майно - це не просто формальна вимога, а необхідність.

За наведених обставин позивач просить визнати право власності громадянина ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна Автозаправочна станція №3 за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 41.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач ліквідатор МПП "Таврія" арбітражний керуючий Акопян Г.Г. зауважив, що запис про право власності відповідача на АЗС №3, яке виникло ще 28.04.1999р., повторно 07.02.2014р. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі дублікату Свідоцтва про право власності №26 від 28.04.1999р., видане Дудчанською сільською радою Нововоронцовського району Херсонської області. З цих підстав позивачем зроблено висновок про те, що відповідач не визнає його право власності на нерухоме майно АЗС №3, яке ним придбано 06.06.2007р.

При цьому ліквідатор звертає увагу на те, що в період з 17.01.2013р. по 01.06.2016р. повноваження ліквідатора МПП "Таврія" виконував попередній арбітражний керуючий.

Серед іншого, повторну реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна АЗС №3 за відповідачем здійснював саме попередній ліквідатор.

Разом з тим, відомості про необхідність здійснення повторної реєстрації об`єкту нерухомого майна АЗС №3 за відповідачем відсутні.

Ліквідатор арбітражний керуючий Акопян Г.Г. припускає, що така реєстрація пов`язана з набуттям з 01.01.2013р. нової процедури державної реєстрації прав відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Перереєстрація прав пов`язана з вчиненням певних дій, а саме: продавати, обмінювати, дарувати, спадкувати нерухоме майно.

Ліквідатор зауважує, що, ймовірно, відповідач в особі попереднього ліквідатора 07.02.2014р. здійснив повторну реєстрацію прав на нерухоме майно АЗС №3 задля здійснення продажу майна в ліквідаційній процедурі.

Натомість, ліквідатор відповідача арбітражний керуючий Акопян Г.Г., отримавши відомості з актуального Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановив, що за МПП "Таврія" зареєстровано право власності на спірне майно АЗС №3, тому на вимогу Закону про банкрутство зареєстроване за боржником майно підлягає продажу.

Отже, відповідач не визнає право власності позивача на об`єкт нерухомого майна АЗС №3 з тих причин, що вказане майно зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому, відповідач не заперечує щодо законного права позивача звернутись до суду за захистом порушених прав як законного власника нерухомого майна АЗС №3, оскільки таке право надано Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, чинним законодавством України.

Отже, як зазначає ліквідатор відповідача, право власності позивача на АЗС №3 може бути захищено судом шляхом визнання права власності за умови доведення необхідних для цього обставин.

Відповідно до ст.5 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Оцінюючи, подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав врегульовано Законом України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяження" (надалі - Закон).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 12 Закону, Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Частиною 1 ст.13 Закону визначено, що Державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек.

Відповідно до ч.1 ст. 14 Закону, Розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються у разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, щодо якого в Державному реєстрі прав відкрито розділ як на об`єкт незавершеного будівництва.

Згідно з ч.1 ст.15 Закону, Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною 1 ст. 19 Закону встановлено, що Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Як слідує з матеріалів справи, за результатами проведеного 06.06.2007р. аукціону по реалізації нерухомого майна, яке належить Малому приватному підприємству "Таврія", а саме - Автозаправочна станція №3, що розташована в Херсонській області, Нововоронцовський район АДРЕСА_1 , власником МПП "Таврія" об`єкт нерухомості відчужено на користь переможця аукціону громадянина ОСОБА_1 .

За актом приймання-передачі від 18.06.2007р. спірний об`єкт нерухомості попереднім власником МПП "Таврія" передано новому власнику ОСОБА_1 без будь-яких зауважень, з визнанням факту здійснення оплати за придбане на аукціоні майно у повному обсязі та у встановлені порядком проведення аукціону строки.

Таким чином, право власності МПП "Таврія" на об`єкт нерухомості Автозаправочна станція №3, що розташована в АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 , припинено у зв`язку з його відчуженням.

Отже, починаючи з 06.06.2007р. законним власником спірного майна є позивач ОСОБА_1 .

Разом з тим, як слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 10.01.2019р., 07.02.2014р. до реєстру внесено запис про реєстрацію права власності на Автозаправочну станцію №3, що розташована в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , за Малим приватним підприємством "Таврія" на підставі дублікату Свідоцтва про право власності, серія та номер №26, виданий 28.04.1999р., видавник Дудчанська сільська рада Нововоронцовського району Херсонської області.

Будь-яких обґрунтованих пояснень щодо підставності здійснення такого запису суду не надано. Більш того, ліквідатором відповідача зазначено, що відомості про необхідність здійснення повторної реєстрації об`єкту нерухомого майна АЗС №3 за відповідачем відсутні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність її набуття не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 318 ЦК України встановлено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідно до ст. 392 ЦК України, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником.

Таким чином суд констатує, що позивач ОСОБА_1 станом на 06.06.2007р. у порядку та у спосіб, встановлені чинним законодавством, правомірно набув право власності на спірне майно, протилежного суду не доведено.

В той же час, відповідач МПП "Таврія", не маючи на те законних підстав, 07.02.2014р., тобто через 7 років після відчуження спірного об`єкту нерухомості, безпідставно здійснив повторну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна Автозаправочна станція №3, розташований за адресою АДРЕСА_1 , за підприємством.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст.79 Господарського процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як встановлено судом, відповідачем не доведено відсутність фактів, наведених позивачем, та не спростовано належними доказами відсутність обставин, на які посилається ОСОБА_1 .

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

За приписами ст. 129 ГПК України, у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.

Разом з тим, позивач звернувся до господарського суду із заявою, в якій з огляду на те, що відповідач МПП "Таврія" наразі перебуває у процедурі банкрутства, просить покласти судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1921,00 грн. на позивача.

У зв`язку з викладеним суд задовольняє означену заяву та покладає судовий збір в сумі 1921,00 грн. на позивача ОСОБА_1

18.10.2018р. Верховною Радою України прийнято Кодекс України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч.1 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться у дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу визнано такими, що втратили чинність, у тому числі, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).

Подальший розгляд справи про банкрутство Малого приватного підприємства "Таврія" здійснюється з урахуванням положень Кодексу України з процедур банкрутства.

За приписами ч.1 ст.2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 129, 238, 240 ГПК України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 15.12.1997р. Дзержинським РВ Криворізького МУ УМВС України в Дніпропетровській області; ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) право власності на об`єкт нерухомого майна Автозаправочна станція №3, розташований за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 41.

3. Судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1921,00 грн. покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення, відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України та п.п. 17.5 п. 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через Господарський суд Херсонської області протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено і підписано 12.11.2019р.

Суддя М.Б. Сулімовська