ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"14" листопада 2019 р. Справа № 921/309/18

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Кравчук Н.М.,

секретар судового засідання: Лагутін В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни б/н від 21.02.2019 (вх. № ЗАГС 01-05/740/19 від 25.02.2019)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 06 грудня 2018 року (повний текст рішення складено 18.12.2018, м. Тернопіль, суддя Андрусик Н.О.)

у справі № 921/309/18

порушеній за первісною позовною заявою

позивача: Фізичної особи - підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни, м. Тернопіль,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільавтотранс 16100», м. Тернопіль

про визнання поновленим договору оренди нежитлового приміщення № 104 від 03.01.2018,

та за зустрічною позовною заявою

позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільавтотранс 16100», м. Тернопіль,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни, м. Тернопіль,

про визнання припиненим договору оренди приміщення № 104 від 03.01.2018; виселення фізичної особи-підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни з нежитлового приміщення та стягнення неустойки в сумі 18700,00 грн (з врахуванням заяви б/н від 01.10.2018 (вх. № 18025 від 01.10.2018) про збільшення розміру позовних вимог),

за участю представників:

від апелянта/позивача за первісним позовом: не прибув,

від відповідача за первісним позовом: не прибув.

ВСТАНОВИВ:

Постановою Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі № 921/309/18 частково задоволено касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни, скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 у справі № 921/309/18 в частині залишення без змін рішення Господарського суду Тернопільської від 06.12.2018 щодо первісного позову, справу в цій частині передано на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду. У решті рішення Господарського суду Тернопільської від 06.12.2018 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 залишено без змін (пп. 1-3 резолютивної частини постанови).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 р. справу № 921/309/18 розподілено складу колегії суддів: Данко Л.С. - головуючий суддя, Бонк Т.Б. та Кравчук Н.М.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.10.2019 справу № 921/309/18 призначено до розгляду у судовому засіданні на 31.10.2019 р., про що сторони були належним чином повідомлені з повідомленням про вручення, оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи (том 2, а. с. 219, 220, 221).

У судове засідання, яке відбулося 31 жовтня 2019 представники сторін - не прибули.

Відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом (Товариство з обмеженою відповідальністю «Тернопільавтотранс 16100») 30.10.2019 р. за вх. № 01-04/6581/19 подав клопотання про розгляд даної справи без участі представників ТОВ «Тернопільавтотранс 16100» (том 2, а. с. 222-223).

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 31.10.10.2019 справу № 921/309/18 відкладено на 14.11.2019 р., про що сторони були належним чином повідомлені з повідомленням про вручення, оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи.

У судове засідання, яке відбулося 14.11.2019 представники сторін, повторно, не прибули.

Як зазначено вище у цій постанові, відповідач за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом (ТОВ «Тернопільавтотранс 16100») 30.10.2019 р. за вх. № 01-04/6581/19 подав клопотання про розгляд даної справи без участі представників ТОВ «Тернопільавтотранс 16100».

Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також те, що явка учасників судового процесу не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги можливо здійснити без представників сторін. Слід зазначити, що в матеріалах справи є клопотання відповідача за первісним позовом/позивач за зустрічним позовом (Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільавтотранс 16100») від 30.10.2019 р. за вх. № 01-04/6581/19 про розгляд даної справи без участі представників ТОВ «Тернопільавтотранс 16100».

Короткий зміст позовних вимог.

Фізична особа-підприємець Стефанишин Людмила Євгенівна (далі - ФОП Стефанишин Л. Є.) звернулася до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тернопільавтотранс 16100" (далі-ТОВ "Тернопільавтотранс 16100") про визнання договору оренди нежитлового приміщення від 03.01.2018 № 104, укладеного між ФОП Стефанишин Л. Є . і ТОВ "Тернопільавтотранс 6100" (далі - договір оренди), поновленим на тих самих умовах і на той самий строк з 30.06.2018 по 31.12.2018.

Аргументуючи первісний позов ФОП Стефанишин Л.Є. посилається на те, що договір оренди припинив свою дію 30.06.2018, разом з тим, орендар продовжив користуватися орендованим приміщенням і сплачувати орендну плату, а від орендодавця не надходило заперечень з 30.06.2018 по 31.07.2018, у зв`язку з чим ФОП Стефанишин Л.Є. вважає, що договір оренди є продовженим на той самий строк, який був раніше встановлений.

ТОВ «Тернопільавтотранс 16100" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з зустрічним позовом до ФОП Стефанишин Л .Є. про визнання припиненим з 30.06.2018 договору оренди нежитлового приміщення від 03.01.2018 № 104; виселення ФОП Стефанишин Л .Є. з незаконно зайнятого нежитлового приміщення площею 31,6 кв.м, яке є частиною нежитлової будівлі, що знаходиться по вул. Білогірській , 1 в місті Тернополі; стягнення з ФОП Стефанишин Л.Є. штрафних санкцій за користування нежитловим приміщенням після закінчення строку дії договору оренди.

Аргументуючи зустрічну позовну заяву ТОВ "Тернопільавтотранс 16100" посилається на те, що протягом місяця після закінчення дії договору оренди орендодавець висловив заперечення проти поновлення цього договору, що свідчить про те, що договір оренди не є поновленим. Разом з тим, орендар в порушення вимог договору оренди і норм чинного законодавства у триденний строк після закінчення строку оренди не повернула об`єкт оренди шляхом підписання акта приймання-передачі і ухиляється від обов`язку щодо звільнення об`єкта оренди.

Короткий зміст рішення судів першої і апеляційної інстанцій при первісному розгляді справи.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 06.12.2018, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019, в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково. Виселино ФОП Стефанишин Л.Є. із нежитлового приміщення площею 31,6 кв. м, що знаходиться в будинку № 1 по вул. Білогірській в м . Тернополі шляхом передачі його ТОВ "Тернопільавтотранс 16100". Стягнуто з ФОП Стефанишин Л.Є. 14700 грн неустойки і 3000 грн штрафу.

Судові рішення аргументовано тим, що договір оренди діяв з 01.01.2018 до 30.06.2018 включно, орендодавець протягом місяця після закінчення договору оренди висловив заперечення проти його поновлення, що підтверджується листами, направленими останнім орендарю за належною адресою, що зазначена в договорі. За таких обставин, суди дійшли висновку, що договір оренди не є автоматично продовженим на той самий строк і припинив свою дію після закінчення терміну, на який його було укладено, у зв`язку з наявністю письмових заперечень орендодавця про продовження орендних правовідносин на тих самих умовах і на той самий строк, а також, враховуючи те, що орендар не скористався передбаченим умовами договору переважним правом на укладення договору на новий строк.

Судами встановлено, що орендар продовжує користуватися об`єктом оренди без правових підстав, приміщення не звільнено і не передано ТОВ "Тернопільавтотранс 16100" за актом приймання-передачі, у ТОВ "Тернопільавтотранс 16100" відсутня можливість самостійно скласти акт приймання-передачі об`єкта оренди, оскільки відсутній доступ до об`єкта оренди, відсутня можливість оглянути його і визначити стан, адже за умовами договору оренди (пункт 3.5) орендар повинен повернути орендодавцю об`єкт оренди у стані, не гіршому, ніж той в якому він одержаний. За таких обставин, суди дійшли висновку про обґрунтованість вимог ТОВ "Тернопільавтотранс 16100" про виселення ФОП Стефанишин Л. Є . з орендованого приміщення.

Суди відмовили у задоволенні зустрічної позовної вимоги про визнання договору оренди припиненим, оскільки обраний ТОВ «Тернопільавтотранс 16100» спосіб захисту не забезпечить захист його права, адже товариство вимагає у такий спосіб не захистити його порушене право, а встановити юридичний факт, з яким пов`язується можливість вимагати повернення майна з оренди.

Суди надали власну оцінку розрахунку розміру неустойки за несвоєчасне повернення об`єкта оренди і визначили період нарахування з 06.07.2018 по 01.10.2018 у розмірі 14 700 грн подвійної орендної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення. Крім того, відповідно до пункту 7.5 договору оренди, з орендаря підлягає стягненню 3 000 грн штрафу за невиконання обов`язку щодо повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії договору.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 13.05.2019 до суду апеляційної інстанції від представника ФОП Стефанишин Л.Є. надійшла заяву від 10.05.2019 б/н про відмову від позову в частині первісних позовних вимог про визнання поновленим на той самий строк і на тих самих умовах договору оренди і про закриття провадження у справі в частині первісних позовних вимог на підставі пункту 4 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Західний апеляційний господарський суд відмовив в задоволенні заяви ФОП Стефанишин Л. Є. від 10.05.2019 б/н про відмову від позову, оскільки:

- ФОП Стефанишин Л.Є. не відмовилася від поданої нею апеляційної скарги б/н від 21.02.2019 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.12.2018, в якій, зокрема, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги;

- у справі № 921/309/18 наявний зустрічний позов, який заявлено і розгляд якого безпосередньо пов`язані з первісним позовом;

- ГПК не передбачає право суду апеляційної інстанції частково визнати нечинним судове рішення першої інстанції у випадку прийняття відмови позивача від первісних позовних вимог.

ФОП Стефанишин Л.Є. подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні первісного позову і закрити провадження у справі в цій частині у зв`язку з відмовою ФОП Стефанишин Л. Є. від позову. Скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційної інстанції в частині задоволення зустрічного позову і прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено).

Судом апеляційної інстанції порушено приписи частин першої, другої статті 191, частини першої статті 274 ГПК України при розгляді заяви про відмову від первісного позову.

Суди дійшли помилкових висновків про належне повідомлення орендаря орендодавцем про заперечення проти поновлення строку дії договору оренди і не врахували ту обставину, що, враховуючи попередню поведінку орендодавця щодо відсутності заперечень у поновленні договору оренди, ФОП Стефанишин Л .Є. не очікувала на можливість пред`явлення будь-яких заперечень зі сторони ТОВ "Тернопільавтотранс 16100" і, не отримавши листи від 21.06.2018 № 1/4-107, від 17.07.2018 № 1/4-123, від 26.07.2018 № 1/4-126, очікувала на поновлення договору оренди.

Висновки судів про те, що ФОП Стефанишин Л.Є. продовжує користуватися орендованим приміщенням, про наявність перешкод у орендодавця в доступі до орендованого приміщення і неможливості самостійно скласти акт приймання-передачі приміщення з оренди не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

Суди не врахували, що за умовами пункту 3.6 договору оренди орендодавець має право самостійно скласти, підписати і направити орендарю акт приймання-передачі об`єкта оренди, а матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обставин щодо наявності перешкод у орендодавця у доступі до власного приміщення.

Скаржник зазначає, що ФОП Стефанишин Л.Є. не склала і не підписала акт приймання-передачі об`єкта оренди, оскільки очікувала на поновлення договору оренду у зв`язку з відсутністю заперечень орендодавця в поновленні договору оренди, а також посилається на відсутність її вини як необхідної складової для покладення на неї майнової відповідальності передбаченої частиною другою статті 785 ЦК України.

Позиція інших учасників справи, викладена у відзивах на касаційну скаргу.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Тернопільавтотранс 16100" подало відзив, в якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає рішення судів попередніх інстанцій законними, обґрунтованими, такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

За наслідками розгляду касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 03.09.2019 року у справі № 921/309/18 прийняв постанову, якою частково задоволено касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни (п. 1 резолютивної частини постанови), скасовано постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 у справі № 921/309/18 в частині залишення без змін рішення Господарського суду Тернопільської від 06.12.2018 щодо первісного позову, справу в цій частині передано на новий розгляд до Західного апеляційного господарського суду (п. 2 резолютивної частини постанови). У решті рішення Господарського суду Тернопільської від 06.12.2018 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 залишено без змін (п. 3 резолютивної частини постанови).

Відповідно до приписів статті 316 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

У пп. 37-78 постанови Верховного Суду від 03.09.2018 у даній справі викладено позицію Верховного Суду, а саме:

Касаційний господарський суд наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанції згідно зі статтею 300 ГПК України здійснюється виключно в частині застосування норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами першою, п`ятою статті 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 763, статтею 764 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до частини першої статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Частиною четвертою статті 284 ГК України визначено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Судами встановлено, що ФОП Стефанишин Л.Є. не скористалася переважним правом на укладення договору оренди на новий строк, передбаченим пунктом 4.1.10 договору, і не повідомила орендодавця про намір укласти договір оренди на новий строк до 30.05.2018.

Разом з тим, орендодавець листами від 21.06.2018, 17.07.2018, від 26.07.2018, направленими на адресу орендаря, вказану у договорі оренди і зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, висловив заперечення проти поновлення договору оренди на новий строк.

Частиною 2 статті 291 ГК України, зокрема, встановлено, що договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що договір оренди припинив свою дію з 01.07.2018, у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Суди вірно відхилили доводи ФОП Стефанишин Л.Є . стосовно того, що вона не отримувала листи від 21.06.2018, від 17.07.2018, від 26.07.2018, а перше заперечення проти продовження договору оренди від орендодавця отримала 02.08.2019, що свідчить про те, що договір оренди є продовженим, оскільки: по-перше, суди встановили, що листи орендодавець направляв орендарю за належною адресою, а по-друге, норми законодавства не містять вказівок саме про отримання орендарем повідомлення від орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, а вказують лише про обов`язок орендодавця вчинити дії щодо повідомлення орендаря в межах місячного строку.

У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (частина перша статті 785 ЦК України).

Частиною другої статті 795 ЦК України встановлено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Отже, законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом повернення об`єкта оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі.

Суди встановили, що орендоване приміщення за договором оренди, станом на дату звернення з зустрічним позовом у цій справі, повернуто з орендного користування не було, відповідного акта приймання-передачі приміщення від орендаря до орендодавця між сторонами підписано не було, у зв`язку з чим, дійшли вірного висновку по наявність підстав для задоволення зустрічної позовної вимоги про виселення орендаря з орендованого приміщення.

Суд апеляційної інстанції вірно відхилив доводи ФОП Стефанишин Л.Є . стосовно того, що орендодавець мав можливість самостійно скласти акт приймання-передачі об`єкта з оренди, оскільки не мав перешкод у доступі до власного майна, з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, що повернення нежитлового приміщення в користування орендодавця підтверджено актом державного виконавця від 27.03.2019 про виселення ФОП Стефанишин Л.Є. із нежитлового приміщення (в межах виконання рішення у цій справі), крім того, в матеріалах справи відсутні докази про повернення орендарем 02.08.2018 ключів від орендованого приміщення підписанту договору зі сторони орендодавця.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Приписами частини першої статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина друга статті 785 ЦК України).

Встановивши, що орендар в порушення вимог закону і договору оренди не виконав покладений не нього обов`язок і не повернув з орендного користування нежиле приміщення за актом приймання-передачі, а також те, що умовами договору оренди (пункт 7.5) сторони встановили відповідальність орендаря за несвоєчасне повернення об`єкта з оренди у вигляді неустойки у розмірі подвійної орендної плати і штраф в розмірі 3000 грн, надавши вірну оцінку розрахунку орендодавця, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про наявність підстав для стягнення з орендаря на користь орендодавця 14700 грн подвійної орендної плати за період з 06.07.2018 по 01.10.2018 і 3000 грн штрафу.

Доводи скаржника стосовно відсутності вини як необхідної складової для покладення на нього майнової відповідальності передбаченої частиною другою статті 785 ЦК України спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи.

Інші доводи скаржника, викладені в пунктах 14-16 цієї постанови, колегією суддів відхиляються, оскільки їм вже надана належна оцінка судами попередніх інстанцій з посиланням на конкретні обставини справи і норми законодавства.

Крім того, суд звертає увагу, що у пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява №4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I).

Щодо доводів скаржника про порушення судом апеляційної інстанції приписів частин першої, другої статті 191, частини першої статті 274 ГПК України при розгляді заяви про відмову від первісного позову, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з положеннями процесуального законодавства позовом у процесуальному сенсі є звернення особи до суду з вимогою про захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статями 2, 14 ГПК України закріплений принцип диспозитивності у господарському процесі. Так, на підставі приписів частини другої статті 14 цього Кодексу позивач може розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Статтею 274 ГПК України передбачено, що у суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 191, 192 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Право позивача на відмову від позову на будь-якій стадії провадження у справі, у тому числі у судах апеляційної та касаційної інстанцій, гарантується незалежно від того, хто подав апеляційну (касаційну) скаргу.

З наведеного вбачається, що позивач наділений правом відмовитися від позову, зокрема, в суді апеляційної інстанції, незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу і така заява повинна відповідати вимогами статті 191 ГПК України, зокрема повинна бути підписана повноважним представником і не суперечити інтересам особи, яку представляє цей представник.

Саме з урахуванням таких вимог суд апеляційної інстанції повинен був надати оцінку поданій представником ФОП Стефанишин Л.Є. заяві про відмову від первісного позову.

Чинний ГПК України не ставить в залежність право позивача відмовитися від позову в суді апеляційної інстанції від того, чи відмовляється при цьому позивач від поданої ним апеляційної скарги, а також від наявності зустрічного позову, а відтак, колегія суддів вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції щодо неможливості задовольнити заяву позивача про відмову від первісного позову у зв`язку з тим, що позивач при цьому не відмовився від поданої апеляційної скарги і у зв`язку з наявністю зустрічного позову.

Колегія суддів також не погоджується з висновком апеляційного господарського суду, що чинний ГПК України не передбачає право суду апеляційної інстанції частково визнати нечинним судове рішення першої інстанції у випадку прийняття відмови позивача від первісного позову, з огляду на повноваження суду апеляційної інстанції, визначені пунктом 3 частини першої статті 275 ГПК України.

За таких обставин Суд погоджується з доводами скаржника щодо порушення судом апеляційної інстанції приписів статей 191, 274 ГПК України при розгляді заяви про відмову від первісного позову і закриття провадження в цій частині.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Постанова суду апеляційної інстанції в частині розгляду заяви ФОП Стефанишин Л.Є. про відмову від первісного позову зазначеним вимогам не відповідає».

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В матеріалах справи є наявним оригінал ордеру серії ТР № 061712 на надання правової допомоги (том 2, а.с. 24), з тексту якого вбачається, що Багранюк Віталій Сергійович є адвокатом, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю № 000061 від 15.05.2015 видане Радою адвокатів або КДКА Тернопільської області, посвідчення адвоката № 61 видане 15.05.2015 р. Адвокат Багранюк Віталій Сергійович діє в інтересах ФОП Стефанишин Л.Є. на підставі договору на надання правничої допомоги № 10/07 від 10.07.2018 р., який знаходиться в матеріалах справи (том 1, а. с. 36 - 39).

Згідно умов договору на надання правничої допомоги № 10/07 від 10.07.2018 р. (розділи 2, 3, 5 Договору про надання правничої допомоги), адвокат останній наділений всіма правами наданими представнику визначеному законом, в т.ч. складати заяви, звернення, позовні заяви, пояснення, скарги (включаючи апеляційні та касаційні) тощо, представляє інтереси апелянта у Західному апеляційному господарському суді. Ордер підписано адвокатом та керівником адвокатського бюро і об`єднання «Молень, Багранюк та партнери», їх підписи посвідчено печаткою адвокатського бюро/об`єднання - 21.02.2019.

Договір на надання правничої допомоги № 10/07 від 10.07.2018 р. підписано уповноваженими особами двох сторін, в т.ч. особисто клієнтом адвокатського бюро - Стефанишин Людмилою Євгенівною.

Підсумовуючи вищевказане, ураховуючи вказівки Верховного Суду викладені у пп. 66-70, 71, 72 постанови від 03.09.2019 у даній справі, колегія суддів надавши оцінку поданій представником ФОП Стефанишин Л.Є. заяві про відмову від первісного позову (том 2, а. с. 94-95), вважає, що відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Представником ФОП Стефанишин Л.Є. адвокатом апелянта В. С. Багранюк 13.05.2019 подано окрему письмову заяву про відмову від позову, у нашому випадку первісного, оцінку якій надано вище у цій постанові.

Колегією суддів не встановлено будь-яких обмежень представника ФОП Стефанишин Л.Є у повноваженнях на подання такої заяви про відмову від позову, дії адвоката не суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Дослідивши вищенаведені документи, колегія суддів встановила, що представник не обмежений у повноваженнях на їх вчинення.

Колегія суддів встановила, що заява про відмову від позову, в нашому випадку, від первісного позову, відповідає вимогам статей 191, 192 ГПК України.

Статтею 274 ГПК України передбачено, що у суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 191, 192 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

З огляду на все вищенаведене в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, прийняти до розгляду заяву Фізичної особи - підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни від 13.05.2019 р. вх. № 01-04/2990/19 про відмову від позову. Визнати нечинним судове рішення Господарського суду Тернопільської області від 06 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні первісного позову Фізичної особи-підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільавтотранс 16100» про визнання поновленим договору оренди нежитлового приміщення, та в тій частині закрити провадження у справі. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою закрити. Судові витрати покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 191, 231, 274, 275 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Прийняти до розгляду заяву Фізичної особи - підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни про відмову від позову.

2. Визнати нечинним судове рішення Господарського суду Тернопільської області від 06 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні первісного позову Фізичної особи-підприємця Стефанишин Людмили Євгенівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільавтотранс 16100» про визнання поновленим договору оренди нежитлового приміщення, в тій частині закрити провадження у справі.

3. Апеляційне провадження за апеляційною скаргою закрити.

4. Судові витрати покласти на апелянта.

5. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Матеріали справи повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Т.Б.Бонк

Суддя Н.М.Кравчук