РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

06.11.2019Справа № 910/9663/19

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого - судді Лиськова М.О.,
при секретарі судового засідання Бородині В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза"

(вул.. М.Грінченка, буд. 2/1, м. Київ, 03038)

до Міністерства оборони України

(Повітрофлотський проспект, буд 6, м. Київ, 03168)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:
Акціонерне товариство Український будівельно-інвестиційний банк
(01135, м. Київ, вул. Чорновола, будинок 8)

про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню

За участі представників учасників справи згідно протоколу

ВСТАНОВИВ:
22.07.2019 Приватне акціонерне товариство "Трикотажна фабрика "Роза" (далі позивач) подало до Господарського суду міста Києва позовну заяву до Міністерства оборони України (далі відповідач) про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на його думку відповідач безпідставно використав банківську гарантію № BGV/U/03-2-1006 від 21.03.2018 та просить визнати її такою, що не підлягає виконанню.

Разом із позовною заявою 22.07.2019 Приватне акціонерне товариство "Трикотажна фабрика "Роза" через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подало заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 заяву Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" про забезпечення позову повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.07.2019 позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

07.08.2019 від Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" надійшла заява про усунення недоліків.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 12.08.2019 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження в справі № 910/9663/19, постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 11.09.2019 та встановив строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив та інших доказів, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Акціонерне товариство Український будівельно-інвестиційний банк (Код ; 01135, м. Київ, вул. Чорновола, будинок 8).

04.09.2019 до відділу автоматизованого документообігу суду (канцелярії) суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

11.09.2019 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, призначене на 11.09.2019 з`явився представник відповідача. Представник позивача не з`явився, проте клопотав про відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою суду судове засідання відкладено до 02.10.2019.

02.10.2019 до суду надійшло клопотання Міністерства оборони України про долучення копії постанови Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №910/1338/19 для врахування правової позиції під час розгляду даної справи.

У призначене судове 02.10.2019 засідання з`явилися представники позивача та відповідача та надали пояснення.

Судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 23.10.2019.

У призначене судове 23.10.2019 засідання з`явилися представники позивача та відповідача та надали пояснення по справі, проти закриття підготовчого провадження не заперечували. Судом ухвалено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 06.11.2019

В судовому засіданні 06.11.2019 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, приймаючи до уваги, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи у судовому засіданні 06.11.2019 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

23 березня 2018 року між Міністерством оборони України, в особі заступника директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України (надалі - Відповідач) та Приватним акціонерним товариством «Трикотажна фабрика «РОЗА» (надалі - Позивач або ПрАТ «ТФ «Роза») було укладено договір № 286/3/18/118 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), а саме: закупівлю футболки та сорочки (1833) (Фуфайка (з короткими рукавами) з трикотажного бавовняного кулірного полотна, тип 2, вид 2) (надалі - Договір).

Відповідно до оголошення про проведення відбору учасників відкритих торгів під час укладення договору № 286/3/18/118 від 23.03.2018 року Відповідачем вимагалося надання учасником-переможцем ПрAT «ТФ «РОЗА» забезпечення виконання договору у вигляді банківської гарантії на суму 5 відсотків від загальної вартості договору. Позивачем було надано забезпечення виконання договору у вигляді банківської гарантії № BGV/U/03-2-1006 від 21.03.2018 р. у розмірі 93 540,00 грн., виданої Акціонерним товариством «Український Будівельно-інвестиційний Банк» (надалі - Третя особа).

У відповідності з договором про надання гарантії № BGV/U/03-2-1006 від 21.03.2018 р. Гарант (Третя особа) за дорученням Принципала (Позивача) надає на користь Мністерства оборони України (Беніфеціар) забезпечення виконання договору (в подальшому «Гарантія») на суму 93 540,00 грн. за договором закупівлі, який має бути укладений між Принципалом та Бенефіціаром згідно з Повідомленням про намір укласти договір, оприлюднене на авторизованій уповноваженим органом електронні системі закупівель Prozorro 06 березня 2018 року UA-2018-02-09-001784-а за результатами процедури відкритих торгів на закупівлю футболки та сорочки (1833) (Фуфайка (з короткими рукавами) з трикотажного бавовняного кулірного полотна, тип 2, вид 2). Гарантія надана на термін до 01.02.2019 року включно.

21.03.2018 Публічне акціонерне товариство Український будівельно-інвестиційний банк (в подальшому змінено організаційно-правову форму на Акціонерне товариство Український будівельно-інвестиційний банк) (далі - гарант) надав відповідачу банківську гарантію № BGV/U/03-2-1006, відповідно до якої гарант взяв на себе безвідкличні та безумовні зобов`язання виплатити Міністерству оборони України (бенефіціар) будь-яку суму в межах загальної суми цієї гарантії, що складає 93 540,00 грн., протягом п`яти робочих днів з дати отримання письмової вимоги бенефіціара, у разі невиконання (неналежного виконання) принципалом (Приватне акціонерне товариство Трикотажна фабрика Роза) умов Договору щодо кількості, якості та строків.

Ця гарантія дійсна по 01.02.2019 включно.

Зобов`язання банку згідно цієї гарантії втрачають силу в разі:

- закінчення строку дії гарантії;

- своєчасного виконання у повному обсязі принципалом своїх зобов`язань перед бенефіціаром;

- повернення оригіналу гарантії банку або надання бенефіціаром письмової заяви про звільнення банку від обов`язків за гарантією.

Пунктом 1.2 Договору № 286/3/18/118 від 23.03.2018 року передбачено наступні строки поставки товару: 30 000 комплектів до 30.07.2018 р. включно.

Термін дії договору визначено до 31.12.2018.

16.08.2018 позивачем здійснено поставку 20 000 комплектів, 17.08.2018 - 10 000 комплектів, що підтверджується видатковими накладними № 3516 від 16.08.2018, № 3517 від 17.08.2018, та актами приймального контролю товару за якістю № 4 від 15.08.2018, № 13 від 15.08.2018, які підписані відповідачем без заперечень та зауважень.

Під час виконання договору та при постачанні товару Відповідачем допущено прострочення строків постачання зокрема:

- Товар у кількості 20 000 штук вартістю 1 245 600,00 грн. постачено з простроченням на 16 діб, про що свідчить акт приймання № 4 та оголошення № 4 від 06.08.2018 товар завезено на склад військової частини А2788 - 16.08.2018.

- Товар у кількості 10 000 штук вартістю 622 800,00 грн. постачено з простроченням на 17 діб, про що свідчить акт приймання № 3 від 06.08.2018 та оголошення №3, товар завезено на склад військової частини А2678 - 17.08.2018.

16.01.2019 ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк" отримало вимогу Міністерства оборони України від 10.01.2019, в якій зазначалося, що відповідно до вимог Закону України "Про публічні закупівлі" постачальник надав замовнику в рахунок забезпечення виконання договору від 23.03.2018 № 286/3/18/118 Гарантію від 21.03.2018 № BGV/U/03-2-1006 на суму 93 540,00 грн, видану ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк". Постачальником порушено умови виконання Договору (з урахуванням Додаткової угоди) в частині постачання, а саме: постачання із запізненням на 16 діб, тобто 16.08.2018, після терміну визначеного договором до 30.07.2018 (включно) та із запізненням на 17 діб, тобто 17.08.2018 (включно), після терміну, визначеного договором до 30.07.2018 (включно). Враховуючи викладене, Міністерство оборони України просило перерахувати на свій рахунок грошові кошти в сумі 93 540,00 грн.

17.01.2019 ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк" повідомило ПрАТ "Трикотажна фабрика "Роза" про отримання вимоги від Міністерства оборони України, в якій зазначало про настання гарантійного випадку згідно з умовами гарантії 21.03.2018 № BGV/U/03-2-1006 на суму 93 540,00 грн, наданої відповідно до Договору № BGV/U/03-2-1006 про надання гарантії. ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк" вказувало на необхідність сплатити ПАТ "Український будівельно-інвестиційний банк" суму в розмірі 93 540,00 грн для забезпечення компенсації суми вимоги.

28.01.2019 ПрАТ "Трикотажна фабрика "Роза" заперечила проти вимоги Міністерства оборони України, посилаючись на те, що зобов`язання за Договором виконано в повному обсязі у строки. Позивач зазначав, що приступив до виконання взятих на себе зобов`язань, але виникли непередбачувані обставини, а саме технічний розлад блоку управління розкрійної настилочної машини Pioner-Super, у зв`язку з чим крій сировини було зупинено з 04.06.2018 по 24.06.2018. Зазначені обставини є непередбачуваними (форс-мажорними). Вони підтверджуються експертним висновком про істотну зміну обставин, виданого Торгово-промисловою палатою України від 18.01.2019 № 107/2/21 - 10.4, в якому зазначено, що у зв`язку з істотною зміною обставин, яку сторони не могли передбачити, можуть бути внесені зміни до Договору в частині строків поставки товарів, а саме у строк до 17.08.2018. У зв`язку із викладеним, позивач запропонував погодити зміни до Договору № 286/3/18/118 від 23.03.2018 щодо перенесення строків поставки та відкликати вимогу від 10.01.2019 щодо забезпечення виконання договору на підставі банківської гарантії.

Суд зазначає, що у судовій справі №910/1338/19 предметом розгляду уже була банківська гарантія № BGV/U/03-2-1006 від 21.03.2018, яка видана AT "Український будівельно-інвестиційний банк". Також, у згаданій справі, судами не одноразово досліджувався висновок Торгово-промислової палати України від 18.01.2019 №107/2/21-10.4., на який посилається позивач у цій справі.

Позовними вимогами Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" у справі №910/1338/19 було зобов`язання Міністерство оборони України внести зміни до договору № 286/3/18/118 від 23.03.2018 щодо продовження строків поставки, а саме: п.1.2 розділу І "Предмет договору" викласти у редакції, вказаній у позовній заяві; зобов`язати Міністерство оборони України відкликати вимогу від 10.01.2019 № 286/6/189 щодо забезпечення виконання договору № 286/3/18/118 від 23.03.2018 за допомогою банківської гарантії № BGV/U/03-2-1006 від 21.03.2018 на суму 93 540,00 грн.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №910/1338/19 встановив, що «позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, відповідно до яких укладений між сторонами договір може бути змінений за рішенням суду.

Що ж до посилання скаржника на те, що неможливість поставки товару у визначений Договором строк була обумовлена технічною несправністю обладнання, то обґрунтованим є висновок судів з посиланням на положення статей 42, 96 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України про те, що юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, тому, укладаючи спірний договір зі строком поставки до 30.07.2018, позивач повинен був належним чином планувати з урахуванням виду своєї діяльності та специфіки виробництва можливість виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

Отже, підстави для внесення змін до договору за своєю правовою природою не є тими винятковими обставинами, з якими закон пов`язує можливість внесення змін до договору, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності і свідчать про порушення скаржником строків поставки».

Як встановлено судами, позивач звернувся до Торгово-промислової палати України із запитом 17.01.2019 та отримав висновок 18.01.2019, тобто після спливу строку поставки товару за договором (у первісній редакції) та після отримання від банку повідомлення № 74 від 17.01.2019 про отримання вимоги АТ "Український будівельно-інвестиційний банк" про сплату 93 540,00 у зв`язку з настанням гарантійного випадку згідно з умовами гарантії. При цьому, зауважень, письмових пропозицій, щодо кінцевої дати поставки товару матеріали справи не містять. Будь-які докази звернення позивача з листами/повідомленнями до відповідача про необхідність продовження строків поставки, неможливість виконання взятих на себе зобов`язань за Договором, зокрема з 04.06.2018 та до моменту поставки, відсутні.

Оскільки судами встановлено, що з вимогами для продовження строку (терміну) виконання зобов`язань (постачання товару), позивач звернувся з порушенням порядку, встановленого ч.4 ст.36 Закону України "Про публічні закупівлі", то доводи скаржника про невірне застосування ч.4 ст.36 "Про публічні закупівлі" не підтверджуються.»

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Таким чином, факти, встановлені у рішенні суду у справі №910/1338/19, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи.

Спір виник в зв`язку з тим, що на думку позивача відсутні підстави для задоволення зазначеної вимоги відповідача про стягненням коштів з Позивача на користь Відповідача за банківською гарантією № BGV/U/03-2-1006 від 21.03.2018р., оскільки зобов`язання позивача за договором виконано повністю та банківська гарантія, згідно з п. 11.1.1 договору, мала бути повернута позивачу, що здійснено відповідачем не було та стало підставою для звернення з відповідним позовом про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст. 200 ГК України встановлено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо зобов`язана сторона не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

Положення статей 546, 560 ЦК України визначають банківську гарантію як один із способів забезпечення зобов`язання боржника перед кредитором та одностороннім правочином, за яким банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником та має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом та боржником.

Статтею 563 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано.

Зобов`язання гаранта здійснити його виконання відповідно до умов гарантії виникає лише після порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Право гаранта на відмову в задоволенні вимоги кредитора встановлено статтею 565 ЦК України, згідно якої гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії. Гарант повинен негайно повідомити кредитора про відмову від задоволення його вимоги.

Гарантією передбачено, що бенефіціар має право вимагати від гаранта виплату коштів у межах гарантованої суми, а гарант зобов`язаний такі кошти сплатити у випадку невиконання принципалом своїх зобов`язань щодо постачання товару відповідно до договору поставки.

Отже, припинення зобов`язання за гарантією стосується також прав боржника (принципала), оскільки в такому випадку він звільняється від відповідальності за регресними вимогами, з якими гарант може звернутися до нього у випадку стягнення з нього грошової суми за виданою гарантією.

У постановах від 21.09.2018 у справі № 910/5726/18 та від 04.04.2019 у справі № 910/5723/18 Верховний Суд вказав на можливість обрання позивачем такого способу захисту своїх прав та інтересів як визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню, що фактично є вимогою про визнання припиненим одностороннього правочину (гарантії).

Також судом враховано, що відповідно до Постанови правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639 «Про затвердження положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах», де зазначено: що гарантія - це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант приймає на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром (оформлене в письмовій формі або у формі повідомлення) сплатити кошти за принципала в разі невиконання останнім своїх зобов`язань у повному обсязі.

Безвідклична гарантія - гарантія, умови якої не можуть бути змінені і вона не може бути припинена банком-гарантом згідно із заявою принципала без згоди та погодження з бенефіціаром;

Безумовна гарантія - гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

З матеріалів справи встановлено, а сторонами не спростовано, що позивачем умови договору щодо постачання продукції у встановлений строк та у кількості що визначено договором не виконано, що свідчить про настання гарантійного випадку та сплати банком-гарантом суми банківської гарантії.

Відповідно до спірного договору, відповідно до якого (розділ 11) підставою для повернення забезпечення виконання умов договору у повному обсязі стосовно асортименту, якості, кількості та строків і виключно за цінами згідно положень цього договору.

Вимога Міністерства оборони України від 10.01.2019 № 286/6/189 щодо перерахування суми банківської гарантії направлена на адресу банку-гаранта в межах строку дії банківської гарантії однак залишилась без задоволення.

Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, го воно піддягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з приписами статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання.

Оскільки судове рішення у справі №910/1338/19, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт неналежного виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором. Відповідно доводи позивача стосовно того, що банківська гарантія підлягає застосуванню виключно у разі наявності одночасно трьох умов невиконання щодо якості, кількості та строків постачання, в цій частині відхиляються судом як безпідставні на необґрунтовані.

Зі змісту гарантії № BGV/U/03-2-1006 від 21.03.2018р., виданої ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» на суму в розмірі 93 540,00 грн., вбачається, що банк зобов`язався безвідклично та безумовно виплатити Відповідачу вказану суму, у разі невиконання Позивачем (неналежного виконання) своїх зобов`язань щодо кількості, якості та строків відповідно до умов Договору.

Суд критично оцінює твердження позивача про те, що зі змісту гарантії № BGV/U/03-2-1006 від 21.03.2018р. вбачається, що вона підлягає застосуванню виключно у разі наявності одночасно трьох умов неналежного виконання Позивачем своїх зобов`язань щодо якості, кількості та строків постачання товару.

Посилання відповідача на те, що звернення позивача до суду з цим позовом є намаганням уникнути відповідальності по порушення строків поставки продукції за договором судом враховано. Такі твердження приймаються судом до уваги, проте не розцінюються як підстава для відмови у позові, оскільки питання понесення відповідальності за порушення строків поставки продукції у вигляді договірної неустойки має іншу правову природу виникнення та доведення, ніж питання про припинення і повернення гарантії як способу забезпечення виконання зобов`язань. Зважаючи на правову природу інституту відповідальності за порушення негрошового зобов`язання, його застосування у спірних правовідносинах може бути предметом окремого претензійного та/або судового врегулювання між сторонами.

За таких обставин, оскільки поставка позивачем товару здійснена не у визначені Договором поставки строки, то має місце неналежне виконання забезпеченого гарантією зобов`язання, у зв`язку з чим підстави для її повернення відсутні.

Відтак, враховуючи той факт, що Позивачем було порушено умови Договору в частині своєчасної поставки продукції та враховуючи умови Банківської гарантії, суд не вбачає достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018р. Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З системного аналізу вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідачем надано суду належні доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" до Міністерства оборони України про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Трикотажна фабрика "Роза" відмовити у повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання та підписання повного тексту рішення 18.11.2019

Суддя М.О. Лиськов