РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2019Справа № 910/2607/19

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Лук`янчук Д.Ю., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовом Львівської міської ради

до 1) Львівської обласної ради;

2) Львівської обласної державної адміністрації ;

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафта-Львів";

4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Жасмі-трейд"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Авторемпобутсервіс"

про визнання частково недійсними рішення та розпорядження, визнання недійсними договору купівлі-продажу та державного акту про право власності на землю, витребування майна

за участю представників сторін:

від позивача: Бартош С.Б. - представник за довіреністю № 2301-вих-799 від 20.09.2019

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився;

від відповідача-3: Биструшкін В.Ю. ;

від відповідача-4: Красильникова К.О.

від третьої особи: не з`явився

В С Т А Н О В И В:

До Господарського суду міста Києва звернулась Львівська міська рада (далі - Львівська міськрада, позивач) із позовом до Львівської обласної ради (далі - Львівська облрада, відповідач-1), Львівської обласної державної адміністрації (далі - Львівська ОДА, відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафта-Львів" (далі - ТОВ "Нафта-Львів", відповідач-3) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Жасмі-трейд" (далі - ТОВ "Жасмі-трейд", відповідач-4) про визнання частково недійсними рішення та розпорядження, визнання недійсними договору купівлі-продажу та державного акту про право власності на землю, витребування майна.

Позов мотивований тим, що відповідно до загальнодоступної інформації, наявної у Державному земельному кадастрі, позивачу стало відомо, що належна територіальній громаді міста земельна ділянка площею 0,2 га, кадастровий номер :02:005:0319, яка знаходиться за адресою: м. Львів , вул. Зелена, 151 б, вибула із державної власності без згоди власника, на підставі неправомірних рішень Львівської облради та Львівської ОДА про погодження продажу указаної земельної ділянки третім особам, а також угод купівлі-продажу, які були укладені з порушенням чинного законодавства. Указані рішення та угоди мають бути визнані недійсними, а сама земельна ділянка - має бути витребувана від нового власника - ТОВ "Жасмі-трейд" на користь позивача.

У позові Львіська міська рада просила:

- визнати частково недійсним рішення Львівської облради № 408 від 28.12.2000 р. "Про попереднє погодження місця розташування об`єктів будівництва" щодо погодження продажу та уповноваження Львівської ОДА на здійснення продажу земельної ділянки площею 0,2 га, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Пасічна-Зелена;

- визнати частково недійсним розпорядження голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 р. "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові" в частині продажу земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 648 від 27.12.2000 р., укладений між Львівською ОДА та ТОВ "Нафта- Львів";

- визнати недійсним державний акт про право власності на землю серія ЛВ № 028584, виданий Львівською ОДА 23.01.2001 р.;

- витребувати від ТОВ "Жасмі-трейд" земельну ділянку (кадастровий № :02:005:0319) з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій площею 0,2 га, яка знаходиться у м . Львові по вул. Зеленій , 151 б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2019 р. вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки. Цією ж ухвалою до участі у справі була залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Авторемпобутсервіс" (далі - ТОВ "Авторемпобутсервіс", третя особа).

Відповідачі-2, 3, 4 у встановлений законом строк надали суду свої відзиви, у яких проти позовних вимог заперечили, вказали про їх необґрунтованість. Просили застосувати строк позовної давності до заявлених вимог та відмовити у задоволенні позову.

Під час підготовчого засідання від представника позивача (Львівської міськради) надійшло клопотання про витребування від відповідачів та інших осіб доказів, яке було задоволено ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.05.2019 р. з підстав, зазначених у вказаній ухвалі.

Під час розгляду справи по суті позивач свої вимоги підтримав та обгрунтував, просив їх задовольнити.

Представник відповідача-2 - Львівської ОДА проти позовних вимог заперечив, вказав, що Указом Президента України № 608 від 12.07.1995 «Про приватизацію та оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності» та Указом Президента України № 168 від 04.02.2000 «Про заходи щодо розвитку та регулювання ринку земель населених пунктів, інших земель несільськогосподарського призначення» голову Львівської ОДА було уповноважено на здійснення продажу у власність юридичних осіб земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності, тому Львівській міській раді мало бути відомо раніше, ніж через 18 років про рішення голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 р., яке оскаржується позивачем, враховуючи, що виконавчим комітетом позивача (Львівської міської ради) були прийняті відповідні рішення № 500 від 19.10.2001 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань розміщення автозаправних станцій та надання дозволу ТОВ «Нафта-Львів» на проектування та будівництво АЗС», рішення № 1274 від 18.11.2005 р. «Про затвердження акта державної приймальної комісії про готовність до введення в експлуатацію автозаправної станції на розі вул. Пасічної-Зеленої у місті Львові». Також у судовому засіданні представник відповідача-2 заявив, що позивачем пропущений строк позовної давності на звернення із даним позовом до суду, просив відмовити у його задоволенні.

Представник відповідача-3 - ТОВ "Нафта-Львів" у судовому засіданні позов не визнав, вказав, що ухвалою Львівської міської ради № 863 від 28.12.2000 р. позивач надав дозвіл Львівській ОДА на продаж земельної ділянки площею 0,2 га по вул. Пасічній - вул. Зеленій у місті Львові (поштова адреса: м . Львів, вул. Зелена, 151 б ), а саме - делегував відповідні повноваження відповідачу-2, внаслідок чого земля була відчужена ТОВ "Нафта-Львів". Також вказав, що позивач пропустив строк позовної давності на звернення до суду із даним позовом.

Представник відповідача-4 - ТОВ "Жасмі-Трейд" так само позов не визнав, зазначив, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, тому вимога про витребування майна є порушенням його права власності. Окремо наголосив на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, просив відмовити у його задоволенні.

Представники відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи подав клопотання про розгляд справи без його участі, у цьому ж клопотанні вказав про необгрунтованість позовних вимог. Позиція відповідача-1 щодо заявлених позовних вимог суду невідома.

Розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши їх пояснення у судовому засіданні та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням наступного.

Установлено, що 15.12.2000 року Головою Львівської ОДА було видане розпорядження за № 1454 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові" (далі - спірне розпорядження), яким був передбачений продаж земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній вул . Зеленій на користь ТОВ "Нафта-Львів".

28.12.2000 року Львівською облрадою прийнято рішення № 408 "Про попереднє погодження місця розташування об`єктів будівництва" (далі - спірне рішення), яким був погоджений перелік земельних ділянок несільськогосподарського призначення під розміщення свердловини по забору питної води, торгового комплексу та АЗС для продажу у власність, зокрема, земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул . Пасічній вул . Зеленій для розміщення АЗС. У цьому ж рішенні (п. 2) Львівською облрадою доручено Львівській ОДА здійснити прямий продаж указаної земельної ділянки.

27.12.2000 р. між Львівською ОДА (продавець) із ТОВ "Нафта-Львів" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій для будівництва АЗС, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дякович М.М., зареєстрований в реєстрі за № 648 (далі - договір купівлі-продажу).

Відповідно до п. 1.1 указаного рішення продавець на підставі розпорядження Голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 р. передає за плату, а покупець приймає у власність і оплачує вартість земельної ділянки площею 0,20 га з усіма обтяженнями і сервітутами за адресою: м. Львів, вул. Пасічна - вул. Зелена, згідно генерального плану, який додається до договору. Земельна ділянка продається для будівництва АЗС (автозаправної станції), на умовах дотримання покупцем вимог відповідних служб при здійсненні будівництва (п. 1.2 договору).

Договір купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення та реєстрації у Львівському обласному управлінні земельних ресурсів і документ про сплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю (п. 13.4 договору купівлі-продажу).

23.01.2001 р. на підставі розпорядження Голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 р. та договору купівлі-продажу від 27.12.200 р. відповідачу-3 - ТОВ "Нафта-Львів" Львівська ОДА видала акт на право власності на землю серія ЛВ № 028584 від 23.01.2001 р. щодо земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул . Пасічній вул . Зеленій , цільове призначення - для будівництва АЗС, який був зареєстрований Львівським обласним управлінням земельних ресурсів в книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю за № 8 кн. 5-1 (далі - спірний акт).

У подальшому, ТОВ "Нафта-Львів" (продавець) на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2015 р. відчужило указану земельну ділянку у власність ТОВ «Авторемпобутсервіс», яке у свою чергу, передало право власності на указану земельну ділянку до статутного капіталу ТОВ "Жасмі-Трейд" (відповідача-4) на підставі акту прийому-передачі від 17.03.2017 р., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, на час розгляду даної справи власником земельної ділянки (кадастровий номер :02:005:0319) площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій (поштова адреса: м . Львів, вул. Зелена, 151 б) є відповідач-4 - ТОВ "Жасмі-Трейд".

У позові Львівська міська рада зазначає, зокрема, що розпорядження голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові" (в частині продажу земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній вул. Зеленій для будівництва АЗС) та рішення Львівської облради № 408 від 28.12.2000 "Про попереднє погодження місця розташування об`єктів будівництва" (в частині погодження продажу указаної земельної ділянки та уповноваження Львівської ОДА на здійснення такого продажу) є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки були прийняті відповідачем-1 та відповідачем-2 без належної правової підстави та з порушенням чинного на той час законодавства, а саме - без згоди Львівської міської ради на відчуження землі.

Розглянувши такі доводи позивача, суд виходив з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 Закону України "Про власність" (чинного на момент спірних правовідносин) саме власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Власник, здійснюючи свої права, зобов`язаний не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (тут і далі - в редакції на час спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 60 цього Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ст. 33 указаного Закону до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: реєстрація суб`єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею.

Делеговані повноваження - це повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад (ст. 1 указаного Закону).

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно зі ст. 59 зазначеного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених ним Законом.

Отже, підставою набуття права власності на землю може бути лише відповідне рішення органу місцевого самоврядування, прийняте в межах наданої компетенції та у відповідності до вимог чинного законодавства, яке має відповідати інтересам територіальної громади.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування можуть бути визнані незаконними в судовому порядку з мотивів їхньої невідповідності Конституції.

Також суд зазначає, що одночасно з указаним Законом (п. 10 ст. 59), спірні відносини регулюються Законом України "Про місцеві державні адміністрації" (тут і далі - в редакції, чинній на час спірних відносин), згідно з яким виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Частинами 1, 2 ст. 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та постановам Верховної Ради України, прийнятим відповідно до Конституції та законів України, актам Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду (ч. 1 ст. 43 Закону України "Про місцеві державні адміністрації").

Отже, за змістом наведених норм акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень указаних органів, офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації. Якщо за результатами розгляду справи факту порушення прав позивача не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Згідно зі ч. 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

З огляду на вказане саме на позивача у даній справі покладений обов`язок доведення невідповідності розпорядження голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові" (в частині продажу земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій для будівництва АЗС) та рішення Львівської облради № 408 від 28.12.2000 "Про попереднє погодження місця розташування об`єктів будівництва" (в частині погодження продажу указаної земельної ділянки та уповноваження Львівської ОДА на здійснення такого продажу) приписам закону, чинного на момент їх прийняття, та порушення внаслідок цього прав позивача - Львівської міської ради.

Позивач зазначив, що Львівська ОДА, як орган державної виконавчої влади, не була суб`єктом права державної власності на землю, оскільки спірна земельна ділянка належала до земель, що знаходяться в межах м. Львова, тому вона була комунальною власністю й розпоряджатися нею могла виключно територіальна громада м. Львова (адміністративно-територіальна одиниця) в особі її представницького органу - Львівської міської ради. Право розпоряджатися землею належало Радам народних депутатів, які в межах своєї компетенції передавали землі у власність або надавали у користування та вилучали їх. Отже, лише Львівська міська рада вправі була передати (чи продати) спірну земельну ділянку у приватну власність.

Статтею 3 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час спірних відносин) визначено, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Згідно з частинами 1-3 ст. 4 Земельного кодексу України у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають: Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України; Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території республіки, за винятком земель загальнодержавної власності; обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Земельного кодексу України (в редакції на час спірних відносин) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Згідно зі ст. 63 Земельного кодексу України до земель міста належать усі землі в межах міста. Землі міста перебувають у віданні міської Ради народних депутатів.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено, що до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому законом. Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування").

Відповідно до ст. 34 Земельного кодексу України підприємства, установи і організації, заінтересовані у вилученні (викупі) земельних ділянок, зобов`язані до початку проектування попередньо погодити із власниками землі і землекористувачами та місцевими Радами народних депутатів, а також спеціально уповноваженими на те органами державного управління по охороні і використанню земель місце розташування об`єкта, розмір ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх інших об`єктів, умови проживання населення і охорону навколишнього середовища.

Вибір земельних ділянок для розміщення об`єктів провадиться у встановленому порядку підприємствами, установами і організаціями, заінтересованими у їх відведенні.

Попереднє погодження місць розташування об`єктів, розмірів намічуваних для вилучення (викупу) земельних ділянок та умов їх відведення провадиться місцевими Радами народних депутатів, які мають право вилучати ці ділянки.

Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає у місячний строк клопотання і дає підприємству, установі, організації дозвіл на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування об`єкта.

Отже, зі змісту указаних вище норм вбачається, що питання регулювання земельних відносин законодавець відніс до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради, як представницьких органів територіальних громад, відтак, вирішення питання щодо передачі земельної ділянки, розміщеної на території міста (за виключенням земель, що перебувають під об`єктами загальнодержавної власності), належало до компетенції відповідної міської ради.

За таких обставин суд погоджується з доводами позивача, що на час спірних правовідносин розпорядження земельною ділянкою, площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій, належало Львівській міській раді.

Разом з тим, статтею 3 Земельного кодексу України була передбачена можливість місцевих Рад народних депутатів передавати органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування повноваження щодо надання та вилучення земельних ділянок.

Частинами 2, 3 ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (в редакції, чинній на час спірних відносин) визначено, що місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

У матеріалах справи міститься ухвала Львівської міської ради (позивача) № 863 від 28.12.2000 р. «Про погодження Львівській обласній державній адміністрації переліку вільних земельних ділянок несільськогосподарського призначення, які підлягають продажу шляхом конкурсу або прямого продажу у м. Львові», відповідно до якої вирішено:

- затвердити перелік вільних земельних ділянок несільськогосподарського призначення для продажу у власність у 2000 році, відповідно до діючого законодавства згідно з додатком (п. 1);

- погодити місце розташування земельних ділянок, визначених в додатку, і надати Львівській обласній державній адміністрації дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження (у разі необхідності) та складання проекту відведення земельних ділянок (п. 2);

- продати земельні ділянки згідно з додатком, відповідно до діючого законодавства у термін до 31.12.2018 р.

При цьому зі змісту додатка, долученого до указаної ухвали № 863 від 28.12.2000, вбачається, що земельна ділянка площею 0,20 га за адресою м. Львів, вул. Пасічна (біля вул. Зеленої проектованої автостанції) була погоджена Львівською міською радою для продажу Львівською обласною державною адміністрацією з метою будівництва та обслуговування на ній АЗС (п. 9).

Тобто, зазначеною ухвалою № 863 від 28.12.2000 р. Львівська міська рада уповноважила та фактично надала свою згоду Львівській обласній державній адміністрації на продаж третім особам земельної ділянки (загальною площею 0,20 га на вул. Пасічна-Зелена у м. Львові) шляхом конкурсу або прямого продажу.

Зі свого боку, з урахуванням такого доручення, 15.12.2000 р. головою Львівської ОДА було видане розпорядження за № 1454 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові», яким був погоджений перелік земельних ділянок для будівництва АЗС, які підлягали продажу суб`єктам підприємницької діяльності, вартість цих земельних ділянок, та перелік покупців (суб`єктів підприємницької діяльності), зокрема, щодо земельної ділянки площею 0,2 га у м . Львові по вул. Пасічній вул. Зеленій, яка підлягала продажу ТОВ "Нафта-Львів".

За таких обставин, оскільки Львівською міською радою був наданий дозвіл (погодження) Львівській ОДА на продаж указаної земельної ділянки, суд вважає, що розпорядження голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 р. в частині продажу ТОВ "Нафта-Львів" земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій було прийняте відповідно до вимог закону, тобто з дозволу Львівської міської ради та у межах належної Львівській ОДА компетенції.

Про делегування повноважень з надання (вилучення) земельних ділянок місцевим державним адміністраціям був виданий також Указ Президента України № 608 від 12.07.1995 «Про приватизацію та оренду земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності», згідно з яким приватизацію земельних ділянок несільськогосподарського призначення для заняття підприємницькою діяльністю здійснюють відповідні державні адміністрації, виконавчі комітеті місцевих Рад шляхом їх продажу у приватну власність. Громадяни та юридичні особи України, які бажають придбати у власність земельну ділянку для заняття підприємницькою діяльністю, не пов`язаною з сільськогосподарським виробництвом, подають заяву до відповідною державної адміністрації, виконавчого комітету Ради за місцем розташування земельної ділянки. Рішення державної адміністрації, виконавчого комітету Ради разом з проектом відведення земельної ділянки є підставою для укладення договору купівлі-продажу, що посвідчується в нотаріальному порядку.

Також Указом Президента України № 168 від 04.02.2000 «Про заходи щодо розвитку та регулювання ринку земель населених пунктів, інших земель несільськогосподарського призначення» визначено, що органи виконавчої влади в межах повноважень, визначених законодавством України, забезпечують передачу земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у власність юридичних осіб України переважно шляхом продажу цих ділянок. Цим же указом доручено обласним державним адміністраціям, із залученням в установленому порядку органів місцевого самоврядування, забезпечувати рівні можливості громадянам України та юридичним особами України набуття прав власності та інших прав на земельні ділянки.

Крім того, встановлено, що з метою прискорення земельної реформи, створення умов для ефективного використання землі, стимулювання підприємницької діяльності, заохочення інвестицій та поповнення бюджету, Львівською облрадою було прийнято рішення № 284 від 14.03.2000 р. «Про затвердження Положення про порядок продажу та передачі в оренду земельних ділянок для здійснення підприємницької діяльності на території Львівської області».

Відповідно до пункту 2 рішення Львівської облради № 284 від 14.03.2000 р. до передачі земель з державної до комунальної власності територіальних громад, продаж всіх земельних ділянок за винятком тих, що є у приватній власності, здійснюється за погодженням з відповідними місцевими радами за рішенням державних адміністрації, на території яких знаходяться ці земельні ділянки. У містах обласного значення, включаючи м. Львів, за рішенням обласної державної адміністрації.

Відповідно до п. 7 Положення про порядок продажу та передачі в оренду земельних ділянок для здійснення підприємницької діяльності на території Львівської області продаж земельних ділянок і права оренди земельних ділянок, що є у державній власності, здійснюється за рішенням обласної або районної державних адміністрацій.

Місцева державна адміністрація або відповідна сільська, селищна, міська рада затверджує за поданням місцевих державних органів земельних ресурсів або обласного управління земельних ресурсів переліки земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності і підлягають продажу: на аукціоні або конкурсі, або прямому продажі (п. 11 Положення).

Тобто, зазначеними актами було передбачене надання Львівською ОДА, зі свого боку, окремого розпорядження (окрім погодження Львівської міської ради) на продаж земельної ділянки по вул. Пасічній - вул. Зеленій у місті Львові.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що 28.12.2000 року Львівською облрадою було прийнято рішення № 408 "Про попереднє погодження місця розташування об`єктів будівництва", за яким земельна ділянка площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій була додатково погоджена обласною радою для продажу під розміщення АЗС.

Цим же рішенням (з огляду на вже наданий Львівською міською радою дозвіл на продаж ділянки шляхом конкурсу або прямого продажу) Львівській ОДА доручено здійснити продаж указаної земельної ділянки шляхом прямого продажу.

Таким чином, враховуючи, що Львівська ОДА була уповноважена Львівською міською радою здійснювати продаж земельної ділянки (загальною площею 0,20 га на вул. Пасічна-Зелена у м. Львові), рішенням № 408 від 28.12.2000 р. Львівська облрада додатково погодила продаж землі із конкретизацією способу такого продажу, що не суперечить нормам земельного законодавства та не виходить за межі компетенції Львівської облради.

Також суд враховує, що після набуття у власність ТОВ "Нафта-Львів" вказаної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2000 р. та отримання від Львівської ОДА державного акту права власності на землю ЛВ № 028584 від 23.01.2001 р., ДП інститут проектування міст «Містопроект», на замовлення відповідача-3 (ТОВ "Нафта-Львів") розробив містобудівне обґрунтування щодо розміщення АЗС на розі вул. Зеленої-Пасічної (в комплексі з проектованою автобусною станцією). Також ТОВ "Нафта-Львів" звернулось до Львівської міської ради за дозволом на проектування та будівництво АЗС на відповідній земельній ділянці по вул. Пасічній - вул. Зеленій.

Як встановлено судом, 19.10.2001 р. Виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийняте рішення № 500 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань розміщення автозаправних станцій та надання дозволу ТОВ «Нафта-Львів» на проектування та будівництво АЗС на розі вул. Зеленої-Пасічної у місті Львові (п. 2 додатку до рішення № 500 від 19.10.2001 р.). При цьому, приймаючи указане рішення, позивач - Львівська міська рада в преамбулі указаного рішення посилалась, на свою ж ухвалу (Львівської міської ради) № 863 від 28.12.2000 р., а також на спірні у даній справі розпорядження голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 р. та державний акт на право власності ТОВ «Нафта-Львів» на землю Серія ЛВ № 028584.

Тобто, про вибуття земельної ділянки, що знаходиться на розі вул. Зеленої-Пасічної у місті Львові, із власності територіальної громади розпоряднику цієї земельної ділянки (на час спірних правовідносин) - Львівській міській раді було відомо ще у 2001 році. При цьому, приймаючи рішення, які стосувались подальшої забудови спірної земельної ділянки, Львівська міськрада не вказувала на відсутність погодження з її боку відчуження указаної землі.

Також матеріалами справи підтверджено, що у 2005 році ТОВ «Нафта-Львів» на спірній земельній ділянці побудувало АЗС та відповідно до акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого об`єкта від 27.10.2005 р., АЗС була введена в експлуатацію. При цьому, акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об`єкта був затверджений рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1274 від 18.11.2005 р. «Про затвердження акта Державної приймальної комісії про готовність до введення в експлуатацію автозаправної станції на розі вул. Пасічної - вул. Зеленої» та 18.11.2005 р. зареєстрований Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Львівської міської ради за № 197.

24.03.2006 р. розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 280 новозбудованій ТОВ «Нафта-Львів» автозаправній станції на вул. Зелена-Пасічна присвоєно поштову адресу - м. Львів, вул. Зелена, 151 б.

26.05.2006 р. розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 561 було оформлене право власності ТОВ «Нафта-Львів» на будівлю автозаправної станції на вул. Зеленій, 151 б (свідоцтво про право власності № С -01213 від 26.05.2006 р.).

У подальшому, на замовлення ТОВ «Нафта-Львів» ліцензованою землевпорядною організацією була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), відповідно до якої Відділом Держземагенства у м. Львові 09.10.2015 р. земельна ділянка (попередня адреса м. Львів, вул. Зелена - вул . Пасічна) була зареєстрована у Державному земельному кадастрі вже за поштовою адресою - Львівська область, місто Львів, вулиця Зелена, 151 б , та цій ділянці присвоєний індивідуальний кадастровий номер: :02:005:0319.

Отже, враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що прийняті головою Львівської ОДА розпорядження № 1454 від 15.12.2000 р. "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові" та Львівською облрадою рішення № 408 від 28.12.2000 р. "Про попереднє погодження місця розташування об`єктів будівництва" не суперечать чинному на той час законодавству, оскільки були прийняті за згодою позивача, та не порушують його прав (Львівської міської ради).

Відтак, вимоги Львівської міської ради про визнання недійсними спірних рішення та розпорядження в частині продажу земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Далі, вирішуючи спір про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу від 27.12.2000 р. та Державного акту про право власності на землю недійсними, витребування земельної ділянки, з урахуванням встановлених вже обставин, суд зазначає наступне.

Спірний договір купівлі-продажу, що вже встановлено судом, був укладений 27.12.2000 р., отже, він підпадає під правове регулювання Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року.

Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР у вказаній редакції, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Недійсна угода визнається недійсною з моменту її укладення. Вона не створює правових наслідків крім тих, які пов`язані з її недійсністю (ст. 59 Цивільного кодексу Української РСР).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Також Пленум Верховного Суду України у вказаній постанові зазначив, що договір перевіряється на дотримання його закону станом на час укладення такого правочину. При цьому суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку (п. 2.9 Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ч. 1 ст. 114 Земельного кодексу України купівля-продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, є недійсними.

Як зазначалось вище, порядок передачі Радами народних депутатів земельних ділянок у власність юридичних осіб врегульовано ст. 17 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Земельного кодексу України рішення відповідної Ради народних депутатів з цього питання є підставою для укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки з посвідченням у нотаріальному порядку.

Судом вже встановлено, що розпорядження земельною ділянкою площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій , належало до виключної компетенції Львівської міської ради, проте, свої повноваження щодо продажу цієї ділянки позивач правомірно делегував Львівській ОДА ухвалою № 863 від 28.12.2000 р., яка фактично отримала згоду на продаж указаної земельної ділянки ТОВ "Нафта-Львів".

Отже, з огляду на відсутність порушень законодавства, чинного на час укладення угоди про продаж спірної земельної ділянки, суд дійшов висновку, що немає підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.12.2000 р., укладеного між Львівською ОДА та ТОВ "Нафта- Львів". Отже, у цій частині позов задоволенню не підлягає.

Стосовно вимог про визнання недійсним державного акту на право власності ТОВ "Нафта-Львів" на землю (серія ЛВ № 028584, виданий 23.01.2001 Львівською ОДА на підставі розпорядження голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові", зареєстрованого Львівським обласним управлінням земельних ресурсів в книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю за № 8 кн. 5- 1), суд зазначає, що вказана вимога є похідною від вимоги про визнання недійсними спірних рішень відповідачів-1, 2 та угоди купівлі-продажу землі, а тому у її задоволенні також слід відмовити.

Так, відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Водночас, господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано у встановленому порядку недійсним.

Також у постанові від 22 травня 2013 по справі № 6-33цс13 Верховний Суд України прийшов до висновку, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Так само Верховний Суд України у постанові від 20 травня 2015 року по справі № 6-216цс15, від 03 червня 2015 року по справі № 6-205цс15 та від 16 березня 2016 року по справі № 6-412цс15 дійшов висновку про те, що норми земельного законодавства встановлюють нерозривний зв`язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності.

Отже, з огляду на вищезроблені висновки суду щодо правомірності розпорядження голови Львівської ОДА № 1454 від 15.12.2000 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для будівництва АЗС у м. Львові" в частині продажу земельної ділянки площею 0,2 га у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій , державний акт про право власності ТОВ "Нафта-Львів" на землю серії ЛВ № 028584, виданий 23.01.2001 Львівською ОДА на підставі указаного розпорядження, правомірним та законним, а тому визнанню недійсним не підлягає.

Щодо позовної вимоги про витребування від ТОВ "Жасмі-трейд" земельної ділянки (кадастровий № :02:005:0319) площею 0,2 га, що знаходиться у м. Львові по вул. Зеленій, 151 б , на користь Львівської міської ради, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Верховний Суд України (у постановах від 15 березня 2017 року у справі №3-1515гс16, від 25 січня 2017 року у справі № 3-1533гс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 3-1058гс16) зазначив, що власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина 3 статті 388 ЦК).

Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини 1 статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім договором у ланцюгу договорів, права відчужувати це майно.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

У даному випадку суд виходить з того, що відповідно до положень Земельного кодексу України, Законів України "Про власність", "Про місцеве самоврядування в Україні" власником спірної земельної дліянки є територіальна громада, яка делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від імені цієї громади, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Волевиявлення органів місцевого самоврядування при виконанні свої функцій, у тому числі щодо розпорядження майном шляхом укладення правочинів, повинно відповідати чинному законодавству. Воля територіальної громади, як власника, може виражатися лише в таких діях відповідного органу, які відповідають вимогам закону та інтересам територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 по справі № 916/2129/15.

Як вже встановлено, від імені продавця земельної ділянки площею 0,2 га (попередня адреса: вул. Пасічна - вул. Зелена) за спірним договором правомірно виступила Львівська ОДА. При цьому, за висновком суду Львіська міська рада ухвалою № 863 від 28.12.2000 р. не тільки виразила волевиявлення територіальної громади на продаж земельної ділянки площею 0,2 га, розташованої у м. Львові по вул. Пасічній - вул. Зеленій , а й делегувала Львівській ОДА свої повноваження щодо здійснення такого продажу на користь ТОВ "Нафта-Львів", у порядку, визначеному законом.

За таких обставин суд дійшов висновку, що розпорядження Львівською ОДА земельною ділянкою було вчинене у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, та є вираженням волі територіальної громади на відчуження майна.

Отже, з огляду на встановлену судом наявність згоди власника спірної земельної ділянки на її вибуття, суд вважає, що таке вибуття земельної ділянки відбулось за наявності волі власника на передачу земельної ділянки, зокрема, первісному покупцю - ТОВ "Нафта-Львів" за договором купівлі-продажу від 27.12.2000 р. За таких обставин вимога Львівської міської ради про витребування майна від добросовісного набувача - ТОВ "Жасмі-трейд" на підставі ст. 388 ЦК України є неправомірною, а тому задоволенню не підлягає.

Окремо суд звертає увагу на Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 р. (далі - Конвенція). Перший протокол Конвенції, ратифікований Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, а тому з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України "Про міжнародні договори України" застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

Так, відповідно до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, які слід застосовувати, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

У справі, що розглядається, з урахуванням характеру спірних правовідносин, встановлених судом обставин та застосованих правових норм, у разі задоволення вимог про витребування земельної ділянки (кадастровий № :02:005:0319) від ТОВ "Жасмі-трейд", буде вбачатись безпідставне втручання у право на мирне володіння майном, що є незаконним, оскільки вибуття спірної земельної ділянки відбулось за наявності згоди власника цієї земельної ділянки і за відсутності порушень суспільного публічного інтересу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у позові Львівської міської ради про витребування майна слід відмовити.

Щодо заяв відповідачів-2, 3, 4 про застосування строків позовної давності суд вважає, що такі заяви у даному випадку розгляду не підлягають, враховуючи наступне.

Так, згідно з п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність застосовується судом лише за наявності порушення права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, оскільки суд не встановив порушень прав позивача та відмовив в задоволенні позову у повному обсязі з підстав його необґрунтованості, положення законодавства щодо наслідків спливу позовної давності у даному випадку застосуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Львівської міської ради до Львівської обласної ради, Львівської обласної державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафта-Львів", Товариства з обмеженою відповідальністю "Жасмі-трейд", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Авторемпобутсервіс" про визнання частково недійсними рішення та розпорядження, визнання недійсними договору купівлі-продажу та державного акту про право власності на землю, витребування майна.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 4 листопада 2019 року.

Повний текст рішення складений 18 листопада 2019 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.