УХВАЛА

м. Київ

15.11.2019Справа № 910/15966/19

Cуддя господарського суду міста Києва Ломака В.С., розглянувши заяву Приватного акціонерного товариства «Київ-Одяг»

про забезпечення позову до подання позовної заяви,

особа, яка може отримати статус учасника справи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Анмейд Груп»

Без повідомлення (виклику) представників учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Київ-Одяг» (далі - заявник) звернулось до господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до подачі позову шляхом:

- накладення арешту на належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Анмейд Груп» нерухоме майно, розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Куренівська, будинок 2-Б: адміністративно-виробничий комплекс (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), яке складається з: адміністративне приміщення (Літера А) площею 4 708,20 кв.м.; приміщення гаража цегляне (Літера Д) площею 49,8 кв.м.; склади для зберігання товарів (холодний 1, 2, 6 столова) (Літера Ж, Е) площею 716,50 кв.м.; склади для зберігання товарів (7, 12, 16, 17, 6) (Літера В) площею 2 791,20 кв.м.; склади для зберігання товарів (3, 10, 11, 5) (Літера Г) площею 4 299,50 кв.м.; склади для зберігання товарів (1, 2, 9, 15, 21, 22, 19, 4а) (Літера Б) площею 8 167,30 кв.м.;

- заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, приймати будь-які рішення та/або здійснювати будь-які реєстраційні дії, у тому числі державну реєстрацію, внесення змін до записів, скасування державної реєстрації прав, щодо відчуження будь-яким способом (в т.ч. шляхом продажу, дарування, поділу, виділу, внесення до статутного капіталу, передачі у володіння та користування третім особам, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження стосовно нерухомого майна тощо) та/або щодо скасування записів, поновлення записів, внесення змін до записів, відкриття розділів щодо об`єкту нерухомого майна, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Анмейд Груп», яке розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Куренівська, будинок 2-Б: адміністративно-виробничий комплекс (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), яке складається з: адміністративне приміщення (Літера А) площею 4 708,20 кв.м.; приміщення гаража цегляне (Літера Д) площею 49,8 кв.м.; склади для зберігання товарів (холодний 1, 2, 6 столова) (Літера Ж, Е) площею 716,50 кв.м.; склади для зберігання товарів (7, 12, 16, 17, 6) (Літера В) площею 2 791,20 кв.м.; склади для зберігання товарів (3, 10, 11, 5) (Літера Г) площею 4 299,50 кв.м.; склади для зберігання товарів (1, 2, 9, 15, 21, 22, 19, 4а) (Літера Б) площею 8 167,30 кв.м.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, заявник вказує на те, що він має намір звернутися до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Анмейд Груп» про розірвання Договору купівлі-продажу адміністративно-виробничого комплексу, укладеного 01.04.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. за № 994, з підстав нездійснення оплати за придбану нерухомість.

Означені позовні вимоги, за твердженням заявника, будуть ґрунтуватися на тому, що всупереч взятих на себе зобов`язань Товариство з обмеженою відповідальністю «Анмейд Груп» не здійснило в повному обсязі оплату придбаного за Договором нерухомого майна, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 15 000 000, 00 грн., що є підставою для розірвання Договору відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України.

Заявник вказує, що у випадку задоволення позову та розірвання Договору купівлі-продажу адміністративно-виробничого комплексу, право власності на вказаний адміністративно-виробничий комплекс буде повернуто заявнику, у зв`язку з чим невжиття заходів забезпечення позову може утруднути виконання рішення в разі задоволення позову, оскільки ТОВ «Анмейд Груп» є власником спірного нерухомого майна та має можливість відчужити його на користь третіх осіб.

Так, за твердженням заявника, в теперішній час Товариство з обмеженою відповідальністю «Анмейд Груп» вчиняє активні дії, спрямовані на ухилення від сплати заборгованості, а саме намагається відчужити спірне нерухоме майно шляхом внесення його до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лаундж Систем», що підтверджується відповідним Актом приймання-передачі від 11.11.2019, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу В.В. Івановим. В подальшому, відповідно до вимог законодавства України вказані документи підлягають державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і з моменту проведення такої реєстрації спірне нерухоме майно буде відсутнє у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Анмейд Груп».

Таким чином, посилаючись на вищезазначені обставини заявник стверджує, що існує реальна загроза того, що майно ТОВ «Анмейд Груп», яке є предметом позовної заяви, може зникнути у разі задоволення позову.

При цьому, заявник вказує на те, що у разі невжиття судом заходів забезпечення позову, виконання майбутнього судового рішення (у випадку задоволення позову) буде фактично неможливим, оскільки предмет позову - адміністративно-виробничий комплекс буде у власності третьої особи, а тому розірвання договору адміністративно-виробничого комплексу у судовому порядку не матиме наслідком поновлення права власності на адміністративно-виробничий комплекс за заявником. При цьому, заявник буде вимушений звертатися до суду з новими позовами про витребування нерухомості у нових власників, що робить неефективним судовий захист порушених прав позивача.

Відповідно до частини 1 статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Згідно з положеннями частини 5 статті 140 Господарського процесуального кодексу України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Положеннями частини 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Розглянувши подану Приватним акціонерним товариством «Київ-Одяг» заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Аналогічні правові висновки щодо застосування приписів статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулась з відповідними вимогами у справі про банкрутство.

Згідно з приписами частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії.

Під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

При цьому арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Системний аналіз положень частини 1 статті 136 і 137 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені у частинах 2, 5, 6, 7 статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як на тому наголосив Верховний Суд у постанові від 05.08.2019 у справі № 922/599/19 обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Як зазначає заявник, предметом майбутнього позову є розірвання Договору купівлі-продажу адміністративно-виробничого комплексу, укладеного 01.04.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. за № 994, з підстав нездійснення оплати за придбану нерухомість.

Разом з цим, заявник належним чином не обґрунтував того, яким чином невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно та заборону державним реєстраторам вчиняти дії щодо цього майна унеможливить чи утруднить виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу.

При цьому, суд зазначає, що оскільки заявник має намір звернутися до суду з позовною вимогою немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (наведена правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

Заявник вказує на те, що у разі невжиття судом заходів забезпечення позову, виконання майбутнього судового рішення (у випадку задоволення позову про розірвання договору) буде фактично неможливим, оскільки предмет позову - адміністративно-виробничий комплекс буде у власності третьої особи, а тому розірвання договору адміністративно-виробничого комплексу у судовому порядку не матиме наслідком поновлення права власності на адміністративно-виробничий комплекс за заявником. При цьому, заявник буде вимушений звертатися до суду з новими позовами про витребування нерухомості у нових власників, що робить неефективним судовий захист порушених прав позивача.

Водночас, суд зазначає, що згідно з приписами ст. ст. 598, 604, ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Статтею 653 Цивільного кодексу України передбачено, в тому числі, наслідки розірвання договору. Зокрема, визначено, що якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно дог частини 4 зазначеної статті Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору.

З системного аналізу норм статті 653 Цивільного кодексу України вбачається, що розірвання договору у судовому порядку позбавляє сторін права вимагати отриманого за правочином та передбачає можливість сторони вимагати відшкодування завданих збитків, у разі якщо правочин було розірвано у зв`язку з істотним порушенням договору.

Так, розірвання договору тягне для сторін настання відповідних правових наслідків, перелік і зміст яких може бути визначений або самим договором, який розривається, або додатковим правочином про розірвання договору, або законом.

При цьому, правило, визначене у частині 4 статті 653 Цивільного кодексу України, пояснюється тим, що у разі розірвання договору не відбувається нівелювання юридичних наслідків правочину, на підставі якого виникло договірне правовідношення (на відміну від випадків визнання правочинів недійсними), тому сторони не повертаються у первісний стан, тобто не застосовується реституція. У випадку розірвання договору сторони з моменту такого розірвання перестають бути зобов`язаними один перед одним. Разом з цим, сторони можуть вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо така можливість передбачена сторонами договором про розірвання або законом.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що чинним цивільним законодавством не передбачено реституцію (тобто повернення сторонами одна одній того, що одержала кожна внаслідок укладення та виконання договору) у випадку розірвання договору, відповідно набуте кожною із сторін у зобов`язанні до моменту розірвання залишається у сторін, якщо іншого не визначено самими сторонами або законом.

За таких обставин, твердження заявника про те, що у випадку задоволення позову та розірвання Договору купівлі-продажу адміністративно-виробничого комплексу, право власності на адміністративно-виробничий комплекс буде повернуто до заявника - ПАТ «Київ-Одяг» - є безпідставними.

Таким чином, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника, судом не встановлено безпосередній зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову (накладення арешту на нерухоме майно та заборону державним реєстраторам вчиняти дії стосовно цього майна) та предметом позову (розірвання договору купівлі-продажу), а також того, що обрані заявником заходи забезпечення позову відповідають вимогам, на забезпечення яких вони вживається.

Заявником не доведено, що невжиття зазначених ним заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутися до суду, як і не доведено, що невжиття обраних заявником заходів забезпечення позову у разі його задоволення та розірвання оспорюваного договору призведе до необхідності вжиття додаткових, економічно та часово затратних заходів, направлених на поновлення порушених прав заявника щодо витребування нерухомого майна у третіх осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що обрані заявником заходи забезпечення позову не відповідають процесуальним нормам, що регулюють спірні правовідносини, зокрема вимогам розумності, адекватності, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

За таких обставин суд вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про реальну загрозу невиконання або утруднення виконання в подальшому судового рішення у випадку задоволення позовних вимог про розірвання Договору купівлі-продажу адміністративно-виробничого комплексу, укладеного 01.04.2016 року, а також існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення у справі, достатні дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів заявника без вжиття таких заходів також не наведені, а тому підстави для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні.

Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 136-141, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Київ-Одяг» про забезпечення позову до подання позовної заяви.

2. Відповідно до статті 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та відповідно до підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складання.

Суддя В.С. Ломака