ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 911/1292/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.

за участю секретаря судового засідання - Журавльова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2019 (головуючий суддя Чорна Л.В., Михальська Ю.Б., Тарасенко К.В.) та рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 (суддя Горбасенко П.В.)

у справі № 911/1292/18

за позовом Приватного підприємства "ЕЛІНГ-КАМС"

до Гостромогильської сільської ради Ставищенського району Київської області

за участю Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області

про зобов`язання вчинити дії

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2018 року Приватне підприємство "ЕЛІНГ-КАМС" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Гостромогильської сільської ради Ставищенського району Київської області (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії, а саме, зобов`язати Гостромогильську сільську раду передати із земель колективної власності у власність Приватного підприємства "ЕЛІНГ - КАМС" земельну ділянку площею 73,3162 га, кадастровий номер :01:007:0704, що знаходиться за адресою: Київська обл . , Ставищенський район, с. Любча, пров. Вишневий , 12-А. У подальшому позивачем змінено позовні вимоги у справі та заявлено вимогу про визнання права власності на вказану земельну ділянку.

1.1. Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначав, що він є власником нежитлової будівлі, літ. "Б" площею 803,3 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська обл. , Ставищенський район, с. Любча, пров. Вишневий, 12-А. Посилаючись на приписи статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, позивач вказував, що набувши у власність нежитлову будівлю, до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вона розміщена, в розмірі, що зайнята будівлею, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

Короткий зміст рішень, ухвалених судами у даній справі

2. Рішенням Господарського суду Київської області від 13.07.2018 позов задоволено повністю. Визнано за Приватним підприємством "ЕЛІНГ-КАМС" право власності на земельну ділянку площею 73,3162 га, кадастровий номер :001:007:0704, землі сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для обслуговування господарських будівель та дворів, в адміністративних межах Гостромогильської сільської ради Ставищенського району Київської області, що знаходиться за адресою: Київська обл., Ставищенський район, с. Любча, пров. Вишневий, 12-А.

2.1. Мотивуючи вказане рішення, суд першої інстанції посилаючись на приписи ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України зазначив, що позивач є власником нежитлової будівлі, Б, площею 803,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Ставищенський район, с. Любча, пров. Вишневий, 12-А, а відтак набув права власності на земельну ділянку.

3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2019 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області на рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 у справі №911/1292/18.

3.1. Обгрунтовуючи постановлену ухвалу, апеляційний суд вказав, що за змістом статті 53 ГПК України вступ прокурора у справу допускається лише до початку розгляду справи по суті судом першої інстанції в разі відкриття провадження за позовом іншої особи. Натомість, прокурор у справі під час розгляду господарським судом Київської області і винесення оскаржуваного рішення, у справу №911/1292/18 не вступав, учасником справи не був, а тому прокурор не має особливого статусу і не наділений повноваженнями щодо звернення до суду з апеляційною скаргою про перегляд рішення суду у справі №911/1292/18.

4. Постановою Верховного Суду від 24.04.2019 у даній справі скасовано ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 15.01.2019, справу передано на розгляд суду апеляційної інстанції.

4.1. Скасовуючи ухвалу про закриття апеляційного провадження, суд касаційної інстанції вказав, що прокурор не брав участі у судовому процесі під час розгляду справи в суді першої інстанції та подав апеляційну скаргу на судове рішення в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Суд касаційної інстанції зазначив, що у даному випадку прокурор подає апеляційну скаргу як орган, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (стаття 53 ГПК України), зокрема, держави - особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки (ч. 1 ст. 254 ГПК України). У цьому разі суд має перевірити дотримання прокурором вимог ч. 4 ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Крім того, з оскаржуваної ухвали не вбачається, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про незазначення прокурором обставин, які б свідчили про нездійснення чи неналежне здійснення уповноваженим органом відповідних повноважень, а, відповідно, і про необґрунтованість прокурором наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави.

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції

5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2019 рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2019 залишено без змін.

5.1. Мотивуючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції вказав, що позивач є власником нежитлової будівлі, Б, площею 803,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: Київська область , Ставищенський район, с. Любча , пров. Вишневий, буд . 12-а , проте, йому було відмовлено у визнанні права власності на спірну земельну ділянку.

Посилаючись на положення статті 23 Закону України "Про прокуратуру", апеляційний суд вказав, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції, прокурор має довести: наявність інтересів держави, які порушені; наявність підстав для представницьких функцій у випадках невиконання або неналежного виконання своїх повноважень органами державної влади (місцевого самоврядування), які наділені такими функціями у відповідних правовідносинах або, в разі відсутності відповідного органу. В порушення вимог статті 74 ГПК України прокурор не навів та не довів належними та допустимими доказами бездіяльність органу, в особі якого подано апеляційну скаргу. Крім того, в апеляційній скарзі прокурор зазначає, що орган уповноважений законом від імені держави розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення державної власності є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, проте, даний орган не було залучено до участі справі. Також прокурор не навів причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Також апеляційний суд вказав, що матеріали справи не містять доказів належності спірної земельної ділянки до земель державної власності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. Не погоджуючись з судовими рішеннями, заступник прокурора Київської області подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2019 та рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 у справі №911/1292/18, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи прокурора, викладені у касаційній скарзі (узагальнено)

7. Оскаржувані рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права - статей 13, 14, 19, 41, 126 Конституції України, статей 328, 377, 392 Цивільного кодексу України, статей 5, 22, 28, 116, 120, 122, 124, 134, п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, статей 2, 3, 5, 48, 231, 236 ГПК України.

7.1. На думку прокурора, судами попередніх інстанцій, в порушення норм ГПК України, не встановлено, чи мав позивач станом на дату звернення до суду відповідне право на набуття у власність спірної земельної ділянки, чи було воно порушене або не визнане, та, як наслідок, чи є підстави для його захисту в судовому порядку, у зв`язку з чим безпідставно застосував положення статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин.

7.2. Також прокурор зауважує, що на виконання вимог частин 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", частин 3 та 4 статті 53 ГПК України в апеляційній скарзі прокурором обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, визначено, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту із зазначенням органу, уповноваженого державою здійснювати функції у спірних правовідносинах. Однак, суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку про відсутність доказів, які б свідчили про бездіяльність органу, в інтересах якого подано касаційну скаргу.

7.3. Водночас, в тексті касаційної скарги міститься клопотання про передачу даної справи на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду з підстав, якщо суд при розгляді даної справи вважатиме за необхідне відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г та від 04.04.2019 у справі № 924/349/18.

8. Позивач та відповідач не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу, що, в силу приписів ст. 295 ГПК України, не перешкоджає перегляду судового рішення.

9. 05.11.2019 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, призначеного на 06.11.2019 на більш пізніший термін у зв`язку із хворобою директора товариства та відсутності адвоката.

Зазначене клопотання колегією суддів відхиляється, з огляду на те, що, по-перше, позивачем на підтвердження обставин хвороби, викладених у клопотанні не надано жодних належних та допустимих доказів, по-друге, явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась.

Позиція Верховного Суду

Оцінка аргументів прокурора і висновків судів попередніх інстанцій

10. Господарськими судами у даній справі установлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.02.2018 Приватне підприємство "ЕЛІНГ-КАМС" є власником нежитлової будівлі, Б, площею 803,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: Київська область, Ставищенський район, с. Любча , пров. Вишневий, буд. 12-а .

11. Дана нежитлова будівля розміщена на земельній ділянці загальною площею 73,3162 га, кадастровий номер :01:007:0704 , що виділена в натурі (на місцевості) згідно кадастрового плану та акту прийому-передачі межових знаків на зберігання.

12. Вказана нежитлова будівля є частиною розпайованого майна КСП "Росія", що підтверджується довідкою Гостромогильської сільської ради Білоцерківського району від 23.05.2018 №5.

13. Все майно пайового фонду, розташованого на землях колективної власності, які передані у власність КСП "Росія" рішенням 4 сесії 22 скликання Гостромогилянської сільської ради від 08.06.1995.

14. Відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю серії КВ 006 від 10.08.1995 спірна земельна ділянка загальною площею 73,3162 га відноситься до земель колективної власності КСП "Росія".

15. 23.05.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою №05 про оформлення права власності на земельну ділянку загальною площею 73,3162 га, кадастровий номер :01:007:0704, для обслуговування господарських будівель та дворів в адміністративних межах Гостромогильської сільської ради Ставищанського району Київської області, що знаходиться за адресою: Київська обл., Ставищанський р- н, с. Любча , пров. Вишневий, 12-А.

16. Листом № 35 від 23.05.2018 відповідач повідомив позивача, що до компетенції Гостромогильської сільської ради не відноситься право розпорядження землями, що знаходяться у колективній власності. Гостромогильська сільська рада не може прийняти рішення про передачу у власність земельної ділянки, яка набута позивачем у власність на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Запропоновано позивачу вирішити дане питання у судовому порядку.

17. Судами установлено, що несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні смуги та інші захисні насадження, землі під господарським будівлями і дворами, землі тимчасової консервації тощо) не паювалися. Вказана земельна ділянка не підлягала паюванню, оскільки є землями під господарськими будівлями і дворами, а саме під господарським двором КСП "Росія". Згідно із довідкою міжрайонного управління у Ставищенському та Таращанському районах ГУ Держгеокадастру у Київській області від 23.05.2018 спірна земельна ділянка відносить до земель колективної власності.

18. Так, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, яким позовні вимоги задоволено, перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищевказане рішення та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

19. Колегія суддів зауважує, що підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції від 15.01.2019 про закриття апеляційного провадження у справі, яка постановлена на підставі п. 2 ч. 1 ст. 264 ГПК України та направлення справи на розгляд до суду апеляційної інстанції, є помилкове застосування апеляційним господарським судом до спірних правовідносин сторін положень статей 53, 264 ГПК України та, зокрема, зауважено про необхідність перевірки дотримання прокурором вимог ч. 4 ст. 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

20. Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

21. Так, відповідно до абзацу 1 частини 3 та абзаців 1, 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

22. У Рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

23. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

24. Оскільки "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

25. Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17).

26. Аналіз положень частин 3-5 статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

27. Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

28. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

29. "Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

30. "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

31. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

32. Колегія суддів звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

33. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).

34. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, прокурор звернувся з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, вказуючи, зокрема, що після припинення КСП "Росія", спірні землі на підставі положень ст. 5 Земельного кодексу України (чинного до 01.01.2002) перейшли у відання відповідного органу місцевого самоврядування - Гостромогильської сільської ради, та, залежно від місцезнаходження таких земельних ділянок - у межах чи за межами населеного пункту, розпорядження ними здійснювалось або місцевою радою, або органами Держгеокадастру відповідно до вимог статті 122 Земельного кодексу України.

35. Так, згідно з Положенням про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15, Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

36. Основними завданнями Держгеокадастру є: реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

37. Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: проведенням землеустрою, виконанням заходів, передбачених проектами землеустрою, зокрема за дотриманням власниками та користувачами земельних ділянок вимог, визначених у проектах землеустрою; дотриманням порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

38. Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

39. Держгеокадастр в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінагрополітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

40. Так, направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд вказав, що з оскаржуваної ухвали не вбачається, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про незазначення прокурором обставин, які б свідчили про нездійснення чи неналежне здійснення уповноваженим органом відповідних повноважень, а, відповідно, і про необґрунтованість прокурором наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави.

41. Під час нового апеляційного перегляду вказаної справи, апеляційний суд зазначив, що в порушення вимог статті 74 ГПК України прокурор не навів та не довів належними та допустимими доказами бездіяльність органу, в особі якого подано апеляційну скаргу та не навів причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

42. Колегія суддів зазначає, що прокурор у даному випадку не приймав участі у розгляді справи в суді першої інстанції, так само як і Головне управління Держгеокадастру у Київській області, та обґрунтовував свою позицію, зокрема, тим, що орган, уповноважений законом від імені держави розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення державної власності, якими є спірні землі, а саме - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, взагалі не було залучено до участі у розгляді справи, хоча відповідачем неодноразово наголошувалося на тому, що Гостромогильська сільська рада не є належним відповідачем у справі.

43. Апеляційний суд наведеного вище не врахував, вказаним доводам прокурора оцінки не надав, що свідчить про передчасність висновків про недоведення бездіяльності органу, в особі якого подано апеляційну скарги, зокрема, без надання оцінки обізнаності Головного управління Держгеокадастру у Київській області про наявність судового рішення, та, виходячи із цього, належності виконання покладених на нього повноважень у сфері земельних відносин. З огляду на наведене, колегія суддів зазначає про невиконання судом апеляційної інстанції вказівок постанови Верховного Суду від 24.04.2019.

44. Крім того, апеляційний суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів належності спірної земельної ділянки до земель державної власності.

45. В силу положень статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

46. Судами попередніх інстанцій установлено, що земельна ділянка площею 73,3162 га, перебуваючи у складі земель колективної власності КСП "Росія", паюванню не підлягала, оскільки відноситься саме до несільськогосподарських угідь під господарськими будівлями і дворами колишнього колективного сільськогосподарського підприємства.

47. В матеріалах справи наявна довідка з державної статистичної звітності форми 6-зем, яка свідчить про те, що земельна ділянка, площею 73,3162 га знаходиться за межами населеного пункту с. Любча Гостромогильської сільської ради та перебуває у складі земель колективної власності КСП "Росія" на підставі державного акту на право колективної власності на землю. Таким чином, враховуючи, що КСП "Росія" припинилося як юридична особа у 2000 році, а Земельний кодекс України (в редакції з 01.01.2002) не передбачає такої форми власності як колективна власність, а також те, що спірна земельна ділянка на момент ухвалення рішення судом першої інстанції знаходилась за межами населеного пункту, не перебувала у власності інших осіб, оскільки не підлягала паюванню, суд апеляційної інстанції мав дослідити наявні у справі докази, у тому числі надані прокурором, щодо належності спірної земельної ділянки та повноваження щодо розпорядження такою земельною ділянкою, виходячи з положень п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Отже, як у вирішенні питання щодо представництва прокурором інтересів держави, так і у вирішенні самого спору, необхідно установити обставини щодо форми власності спірної земельної ділянки та, в залежності від цього, - особу, яка є належним відповідачем, виходячи з заявлених до розгляду позовних вимог та наявних у справі доказів.

48. Крім того, питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України. Проте, редакція статті 120 Земельного кодексу України змінювалася.

49. Так, згідно із частинами 1, 2, 5 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції з 01.01.2002 до 05.11.2009) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

50. Таким чином, наведеною нормою передбачено перехід за результатами відчуження до нового власника житлового будинку, будівлі або споруди права власності чи користування виключно тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Однак, не встановивши підставу набуття (свідоцтво про право власності не є підставою набуття права власності, а лише посвідчує набуте право), та момент виникнення права власності на будівлю, суди передчасно послалися на положення статті 120 Земельного кодексу України в її останній редакції (з 05.11.2009).

До того ж, вирішуючи позовні вимоги по суті спору, суди попередніх інстанцій вказали, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.02.2018 відповідач є власником нежитлової будівлі, Б, площею 803,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: Київська область, Ставищенський район, с. Любча, пров. Вишневий, 12-а , тоді як свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке знаходиться у матеріалах справи датовано 01.02.2008. Наведене свідчить про те, що судами не було досліджено зібраних у справі доказів. Також слід зауважити, що зазначеному свідоцтву не було надано оцінки з точки зору підстав для його видачі.

51. Крім того, слід зазначити, що передумовою для застосування зазначених правових норм до спірних правовідносин є факт переходу права власності на будівлю (споруду) від однієї особи до іншої, тобто право власності повинне перейти від первісного власника нерухомості до нового власника.

52. Колегія суддів зазначає, що до кола обставин, які підлягають доказуванню у даному спорі, належать обставини щодо підстав набуття (переходу) права власності на нежитлову будівлю, наявності у попереднього власника відповідного права на земельну ділянку, та, зокрема, виходячи з приписів ст. 120 Земельного кодексу України, правових підстав переходу права власності на земельну ділянку у розмірі 73,3162 га на момент набуття у власність нежитлової будівлі площею 803,3 кв.м.

53. Виходячи з того, що судом апеляційної інстанції не було надано належної оцінки доводам прокурора щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі уповноваженого органу, про що вказано в тексті даної постанови, зокрема, не досліджено надані прокурором докази щодо належності спірної земельної ділянки до державної форми власності (довідка 6-зем, інформація відділу державної реєстрації Ставищенської районної державної адміністрації щодо припинення діяльності КСП "Росія"), не виконано вказівок постанови Верховного Суду від 24.04.2019, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції від 17.07.2019 підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд.

54. Стосовно клопотання про передачу даної справи на розгляд об`єднаної палати Верховного Суду з підстав, якщо суд при розгляді даної справи вважатиме за необхідне відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г та від 04.04.2019 у справі № 924/349/18, колегія суддів зазначає таке.

55. Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду визначена частиною другою статті 302 ГПК України, передбачає наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладено в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

56. Проте, враховуючи, що постановою Верховного Суду від 06.11.2019 у даній справі скасовано судові рішення та направлено її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав ненадання оцінки усім обставинам справи, та не було викладено висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд не вбачає підстав для передачі цієї справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

57. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

58. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

59. Оскільки передбачені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не надають йому права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, постановлені у цій справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

60. З огляду на викладене колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги. Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід врахувати наведене в мотивувальній частині даної постанови, дослідити та об`єктивно оцінити всі зібрані у справі докази в їх сукупності, та ухвалити обґрунтоване і законне судове рішення.

Щодо судових витрат

61. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий апеляційний розгляд, розподіл судових витрат у справі буде здійснено за загальними правилами розподілу судових витрат відповідно до статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.07.2019 у справі № 911/1292/18 скасувати.

3. Справу №911/1292/18 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Суховий В.Г.

Судді Берднік І.С.

Міщенко І.С.