РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.11.2019Справа № 910/5310/19
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді - Приходько І.В.,

при секретарі судового засідання - Жалобі С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали

позовної заяви Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Союзтранспроект"

про стягнення штрафних санкцій,

за участю представників:

від прокуратури: Константинова І.В.;

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Циганенко В.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Союзтранспроект" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 725 568 грн., з яких: 461 038 грн. - пені та 264 530 грн. - штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.05.2019 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків у десять днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 (після усунення недоліків позовної заяви) відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 01.07.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2019 ухвалено здійснювати розгляд справи № 910/5310/19 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.08.2019.

У підготовчому засіданні 07.08.2019 оголошено перерву до 28.08.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2019, враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.09.2019.

Судове засідання, призначене на 18.09.2019, не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Приходько І.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.09.2019 розгляд справи по суті призначено на 09.10.2019.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 розгляд справи по суті відкладено на 06.11.2019.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.11.2019 надав додаткові пояснення, заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у позові повністю.

Представник позивача у судове засідання 06.11.2019 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Через відділ автоматизованого документообігу суду подав заяву, в якій просив провести судове засідання за відсутності повноважного представника, зазначивши, що позовні вимоги Миколаївської місцевої прокуратури №1 підтримує повністю.

Згідно із ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Представник прокуратури у судовому засіданні 06.11.2019 надав додаткові пояснення, підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов повністю.

Судом встановлено, що як на стадії підготовчого провадження, так і на стадії розгляду справи по суті, відповідач неодноразово заявляв ряд клопотань та заяв, в яких заперечував проти правомірності подання позову у даній справі заступником керівника Миколаївської прокуратури №1, а також здійснення представництва інтересів держави в суді органами прокуратури. З приводу вищенаведених заперечень відповідача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Пункт 3 частини 1 ст. 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У відповідності до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Так, з поданих прокуратурою матеріалів та пояснень вбачається, що правовідносини, пов`язані з наявністю підстав представництва прокурором інтересів держави становлять суспільний, публічний та державний інтерес, оскільки стосуються експлуатації та капітального ремонту Південнобузького моста в м. Миколаєві через р. Південний Буг, який забезпечує автотранспортне сполучення по магістральній автомобільній дорозі державного значення М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, по якому також проходять міжнародні транспортні коридори та здійснюється рух в тому числі великовантажного транспорту.

При цьому, як зазначив представник прокуратури, обґрунтовуючи наявність правових підстав для звернення з даним позовом, нездійснення захисту інтересів держави належним суб`єктом згідно з положеннями ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" полягає в тому, що правомочний суб`єкт - Департамент ЖКГ Миколаївської міської ради, маючи відповідні повноваження для захисту інтересів держави, не вживає заходів представницького характеру, оскільки не має реальної можливості звернутися з даним позовом до суду.

В цій частині суд зазначає про обґрунтованість доводів прокурора, оскільки в матеріалах справи міститься відповідне листування, в тому числі, наявний лист від 04.02.2019 № 433/08.01.01-17/34/19, адресований Миколаївській місцевій прокуратурі №1, в якому Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради просить органи прокуратури звернутися до суду з позовом про стягнення з ТОВ "Союзтранспроект" штрафних санкцій в сумі 725 568 грн., посилаючись на відсутність коштів, які необхідні для сплати судового збору при подачі позовної заяви. Зазначені обставини також підтверджені поясненнями представників позивача та прокуратури безпосередньо у судових засіданнях.

Враховуючи викладене, з огляду на конкретні обставини справи, суд зазначає, що в даному випадку прокурором доведено наявність передбачених законодавством правових підстав для пред`явлення позову та представництва інтересів держави в суді органами прокуратури. Таким чином, заперечення відповідача з цього приводу суд вважає безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим також відмовляє у задоволенні заяви про залишення позову без розгляду, подану представником ТОВ "Союзтранспроект".

Доводи відповідача щодо неможливості брати участь у справі жодному іншому прокурору, окрім того, яким було підписано позовну заяву, так само не приймаються судом, оскільки такі доводи не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та були неодноразово спростовані представником прокуратури під час судових засідань з посиланням на приписи Закону України «Про прокуратуру» та положення наказу Генеральної прокуратури України від 21.09.2018 № 186 «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді та при виконанні судових рішень».

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників учасників справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Миколаївської міської ради від 26.09.2017 № 26/2 «Про невідкладні заходи по уникненню аварійної ситуації на Південнобузькому мосту в м. Миколаєві через річку Південний Буг» на підставі висновків та рекомендацій ТОВ «Інститут комплексного проектування об`єктів будівництва» та комісії ТЕБ і НС м. Миколаєва вирішено визнати технічний стан Південнобузького мосту в м. Миколаєві через річку Південний Буг таким, що в цілому відповідає стану 5 (непрацездатний), згідно з ДСТУ-Н Б В.2.3-23:2012.

Пунктом 5 Рішення Миколаївської міської ради від 26.09.2017 № 26/2 вирішено звернутися до Кабінету Міністрів України з питання фінансування ремонтних робіт, необхідних для уникнення аварійної ситуації на Південнобузькому мосту в м. Миколаєві через річку Південний Буг.

Міським бюджетом на 2018 рік, головному розпоряднику бюджетних коштів передбачено видатки на здійснення заходів з виготовлення проектно-кошторисної документації з капітального ремонту Південнобузького мосту в м. Миколаєві через річку Південний Буг.

У квітні 2018 року Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради проведено відкриті торги по закупівлі послуг з розроблення проектно-кошторисної документації з капітального ремонту Південнобузького моста в м. Миколаєві через р. Південний Буг (ідентифікатор закупівлі UA-2018-03-22-000361-а).

За результатами проведення відкритих торгів, 29.05.2018 між Департаментом житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради (Замовник, Департамент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Союзтранспроект" (Підрядник) було укладено Договір № 585 про закупівлю робіт за державні кошти (далі - Договір), за умовами якого Замовник доручає, а Підрядник приймає на себе виконання робіт з розроблення проектно-кошторисної документації (далі - проект будівництва) по об`єкту: «Капітальний ремонт Південнобузького мосту в м. Миколаєві через річку Південний Буг».

Предметом Договору у відповідності до розділу 1 Договору є ДК 021:2015 (71240000-2) - Архітектурні, інженерні та планувальні послуги (розроблення проектно-кошторисної документації з капітального ремонту Південнобузького мосту в м. Миколаєві через річку Південний Буг).

Відповідно до умов цього Договору Замовник також доручає Підряднику проходження експертизи проекту будівництва за всіма напрямами, що визначені аб. 2 п. 10 Порядку затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 560, з послідуючим відшкодуванням витрат на її проходження (п. 1.2. Договору).

Пунктами 1.5. - 1.7. Договору визначено, що наукові, технічні, економічні та інші вимоги до проектно-кошторисної документації, які є предметом цього Договору виконуються згідно державних будівельних норм України та Завданню на проектування, яке не повинне суперечити нормам діючих будівельних норм.

Роботи повинні виконуватись в суворій відповідності з діючими в Україні будівельними нормами, державними стандартами та нормативами, архітектурними правилами, з дотриманням вимог та побажань Замовника, які не суперечать діючим нормативним документам та ДБН, у тому числі ДБН, що регламентує "Склад та зміст проектної документації на будівництво". У випадку, якщо роботи (проект будівництва) виконані з порушенням діючих державних будівельних норм та нормативних документів відповідальність за це несе Підрядник.

Розроблений Підрядником проект будівництва згідно з ДБН повинен відповідати вимогам чинних нормативних документів вихідним даним та дозвільним документам, та забезпечувати експлуатаційну надійність об`єкта будівництва.

Ціна цього Договору згідно пропозиції переможця процедури закупівлі становить 3 779 000 грн. у т.ч. ПДВ 20% 629 833,33 грн. (п. 2.1. Договору).

У відповідності до п. 1.8. строк виконання робіт, у т.ч. проходження експертизи проекту будівництва: до 31.08.2018.

Строк дії Договору до 31 грудня 2018 року (п.8.2. Договору).

Даний спір виник у зв`язку з тим, що роботи з розроблення проектно-кошторисної документації не були виконані у визначений умовами Договору строк, внаслідок чого прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради з позовною заявою про стягнення з ТОВ "Союзтранспроект" штрафних санкцій, застосовування яких передбачено за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань підрядником пунктом 6.2. Договору.

Наполягаючи на тому, що через невиконання договірних робіт відповідач вважається боржником, який прострочив виконання господарського зобов`язання, прокурор просить стягнути з ТОВ "Союзтранспроект" 461 038 грн. пені та 264 530 грн. штрафу, вказуючи при цьому на порушення економічних інтересів держави в бюджетній сфері, які виявилися у ненадходженні коштів до місцевого бюджету.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, зважаючи на те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 837 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Пунктом 1 ст. 846 ЦК України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно з ч. 2 ст. 837 Цивільного кодексу України договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Оскільки предметом спірного Договору є розробка проектно-кошторисної документації, суд дійшов висновку, що даний договір є договором підряду на проведення проектних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 887 Цивільного кодексу України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 887).

Частинами 1, 2 статті 888 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт замовник зобов`язаний передати підрядникові завдання на проектування, а також інші вихідні дані, необхідні для складання проектно-кошторисної документації. Завдання на проектування може бути підготовлене за дорученням замовника підрядником. У цьому разі завдання стає обов`язковим для сторін з моменту його затвердження замовником. Підрядник зобов`язаний додержувати вимог, що містяться у завданні та інших вихідних даних для проектування та виконання пошукових робіт, і має право відступити від них лише за згодою замовника.

Судом встановлено та учасниками справи не заперечується, що повний обсяг договірних робіт з розроблення проектно-кошторисної документації не було виконано підрядником у строк, визначений п. 1.8. Договору, а саме до 31.08.2018.

У позовній заяві та додаткових поясненнях представники прокуратури та Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради наполягали на наявності вини відповідача у неналежному виконанні господарського зобов`язання, зокрема, вказуючи на те, що на момент укладення Договору підрядник мав усі необхідні вихідні дані та документи для повного виконання договірних робіт у належний строк. На підтвердження власних доводів представники позивача та прокуратури посилались на п. 8.12. Договору, зазначаючи при цьому, що усі необхідні попередні погодження проектних рішень (на відсутності яких наголошував відповідач) відбувалися в усному порядку.

Як вбачається з п. 8.12. Договору, підписанням цього Договору Підрядник констатує, що має у своєму розпорядженні всі необхідні вихідні данні, документи тощо, які необхідні для виконання робіт по цьому Договору.

Разом з цим, враховуючи фактичні обставини справи, суд відзначає, що пункт 8.12. Договору не може вважатися тією умовою, яка беззаперечно визначає наявність у підрядника повного та остаточного обсягу вихідних даних та документації, необхідного для проведення та завершення робіт за Договором, зважаючи на приписи законодавства, умови Договору та безпосередньо вимоги технічного завдання тендерної документації.

Так, пунктом 3.2. Договору передбачено, що підрядник зобов`язаний:

- розробити проект будівництва, відповідно до умов цього Договору та відповідно до технічного завдання тендерної документації і вимог чинного законодавства;

- виконати роботи в межах установлених Договором строків і вартості;

- погодити виконані роботи із зацікавленими установами (за необхідності);

- забезпечити розгляд та отримання позитивних висновків (погоджень, затверджень і т.д.) щодо проектних рішень в експертних та інших організаціях (у разі, якщо цього вимагають державні будівельні норми та нормативні документи);

- своїми силами і за свій рахунок усунути усі виявлені недоліки у разі їх виявлення;

- отримати позитивний висновок експертної організації у порядку, що передбачений діючими нормативними документами, у т.ч. Порядком затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 560.

Підпунктом 3 пункту 17 «Технічного завдання на розроблення проектно-кошторисної документації з капітального ремонту Південнобузького мосту в м. Миколаїв через річку Південний Буг», що є Додатком 2 до Тендерної документації, передбачено обов`язкове погодження попередніх проектних рішень з замовником (яким є Департамент житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимоги технічного завдання щодо обов`язкового погодження попередніх проектних рішень, відповідачем було складено та направлено супровідним листом від 06.07.2018 вих. № 060718/3 на адресу замовника для погодження: «Робочий проект. Капітальний ремонт Піденнобузького мосту в м. Миколаєві через річку Південний Буг. Попередні проектні рішення. 585-ПР.З».

Позивачем (в тому числі у листуванні з органами прокуратури) неодноразово наголошувалося, що погодження попередніх проектних рішень відбувалося в усному порядку. Проте, суд критично ставиться до тверджень позивача щодо правомірності погодження попередніх проектних рішень в усному порядку, враховуючи наступне.

Відповідно до пунктів 11, 12 частини 5 розділу 2 «Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 р. № 1000/5, зовнішнє погодження проектів документів може бути оформлено аркушем погодження, грифом погодження, довідкою про погодження, листом погодження або представленням протоколу обговорення проекту документа на засіданні колегіального органу.

Частиною 1 розділу 1 вищезазначених Правил передбачено, що ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності.

Однак, всупереч умовам підпункту 3 пункту 17 Додатку 2 технічного завдання тендерної документації та вимогам вищезазначених Правил, жодного письмового погодження попередніх проектних рішень, оформленого у відповідності до приписів чинного законодавства, в тому числі протоколу обговорення проекту документа на засіданні колегіального органу, замовником та його уповноваженими особами протягом усієї дії Договору підряднику направлено не було.

Твердження представника Департаменту про те, що відповідно до технічної документації, відповідач першочергово повинен був забезпечити таке погодження з балансоутримувачем мосту, яким є КП «ЕЛУ «Автодоріг»», а вже потім з Департаментом, суд вважає недоведеними та безпідставними, оскільки відомостей про те, що особа балансоутримувача (з яким необхідно погодити попередні проектні рішення), є відмінним від замовника суб`єктом, не зазначено ані у самому Договорі, ані у тендерній документації.

Разом з тим, згідно п. 4 ч. 1 ст. 890 Цивільного кодексу України підрядник не має право передавати без згоди замовника проектно-кошторисну документацію іншим особам.

Судом також враховано, що необхідність письмових погоджень замовника обумовлена і тим фактом, що у п. 4.5. Договору сторони передбачили, що у випадку, якщо Підрядник не отримає зазначених погоджень (затверджень тощо) у відповідних органів і це в подальшому стане підставою для визнання проекту будівництва таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства, відповідальність за це несе Підрядник у повному обсязі.

Враховуючи викладене, доводи позивача про здійснення погодження попередніх проектних рішень в усному порядку не приймаються судом, оскільки такі доводи є безпідставними, недоведеними та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства. В свою чергу, суд зазначає про обґрунтованість позиції відповідача щодо фактичної неможливості здійснення робіт за договором в повному обсязі, а також отримання проектною організацією позитивного висновку експертизи до моменту погодження замовником попередніх проектних рішень. При цьому, факт продовження підрядником часткового виконання договірних робіт (в тому числі з залученням інших науково-дослідних та конструкторсько-технологічних закладів) жодним чином не свідчить про погодження замовником попередніх проектних рішень у встановленому законом порядку, натомість вказує на те, що підрядник вчиняв дії направлені на продовження виконання підрядних робіт у відповідності до технічного завдання.

Частиною 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі.

Так, пунктом 3.1. Договору передбачено, що замовник зобов`язаний:

- надати Підряднику необхідні для виконання робіт дані, за наявності таких даних у Замовника;

- надати Підряднику безперешкодний доступ на об`єкт будівництва для якого відбувається розроблення проекту будівництва;

- розрахуватися з Підрядником за всі надані та прийняті за актом прийому-передачі роботи на умовах цього Договору за умови належного фінансування.

У пункті 8.5. Договору сторони погодили, що усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього Договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного в Україні законодавства.

Пунктом 8.11. Договору сторони передбачили, що всі питання неврегульовані умовами цього Договору підлягають вирішенню, шляхом використання норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативних документів, діючих на момент укладання Договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження, які є основними складовими вихідних даних, надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника.

Замовником відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону є особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Таким чином, в розумінні положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» саме Департамент є особою, яка має право на отримання вихідних даних.

Як вбачається з матеріалів справи, листом вих. № 250718/8 від 25 липня 2018 року ТОВ «Союзтранспроект» у відповідності до вимог ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» просило Замовника надати основні вихідні дані, необхідні для виконання проектних робіт, а саме: містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки; технічні умови на прокладання, перенесення інженерних комунікацій в зоні проектування, при відсутності ТУ - кількість і перелік існуючих та передбачуваних інженерних комунікацій з реквізитами їх власників.

Пунктом 7 Додатку А ДБН А2.2-3-2014, які затверджені наказом Мінрегіону України від 04.06.2014р. № 163, підтверджується, що вихідні дані, які просило надати ТОВ «Союзтранспроекту» у листі від 26.07.2018р. вих. № 260718/10, повинні надаватися саме Замовником, тобто позивачем.

Таким чином, правомірними є посилання відповідача на те, що вихідні дані щодо містобудівних умов і обмежень, а також технічні умови, які були витребувані листом від 25.07.2018 вих. № 250718/8, міг отримати та надати відповідачу лише Департамент як Замовник.

Також матеріалами справи підтверджується, що листом вих. № 260718/10 від 26 липня 2018 року ТОВ «Союзтранспроект» просив Департамент надати наступні вихідні дані: Інтенсивність руху по даній ділянці дороги на існуючий стан і на перспективу; Опис існуючих споруд для збору, очищення і скидання очищених дощових вод; Довідку про метеорологічні характеристики в районі розташування мосту.

Доказів надання запитуваних відповідачем вищезазначеними листами вихідних даних, інформаційних відомостей та документів матеріали справи не містять. Так само в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що станом на момент укладення Договору, окрім даних, наведених у тендерній документації, Департаментом надавалися ТОВ «Союзтранспроект» інші вихідні дані, обов`язкова наявність яких передбачена законодавством, державними стандартами та нормативами.

Згідно п. 1.9. Договору якість робіт повинна відповідати діючим державним будівельним нормам, а також іншим нормативним документам, що регламентують порядок та зміст розробки проекту будівництва, що є предметом цього Договору, зокрема, але не виключно, - ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації», а також Порядком затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 560.

Таким чином, судом встановлено, що пунктом 3.2. Договору саме на Замовника був покладений обов`язок щодо надання необхідних для виконання робіт даних, тоді як обов`язок Підрядника по виконанню робіт з розроблення проектно-кошторисної документації належної якості (п. 1.9. Договору), а також здійснення таких робіт у точній відповідності до вимог пунктів 1.5.-1.7. Договору, не міг бути виконаний без належного та своєчасного сприяння замовника в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду.

Статтею 850 Цивільного кодексу України встановлено, що замовник зобов`язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи у випадках, в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду.

Враховуючи викладене, суд зазначає про безпідставне посилання позивача на п. 8.12. Договору, як на підставу звільнення його від обов`язку з надання Підряднику необхідних для виконання проектної документації вихідних даних, якими володів та право на отримання яких мав лише Департамент, так само як і на підставу звільнення Департаменту від обов`язку погодження попередніх проектних рішень у визначеному чинним законодавством порядку.

Окрім зазначеного, з матеріалів справи вбачається, що увесь період договірних правовідносин між сторонами правочину тривало поштове та електронне листування, однак фактично не було остаточно погоджені питання щодо:

- розроблення схеми організації дорожнього руху, на виконання п. 27 технічного завдання;

- будівельного майданчику для розроблення розділу ПОБ та СДС;

- вихідних даних для розроблення розділу ОВНС (охорона навколишнього середовища), ПОБ (проект організації будівництва), СДЗ (складні допоміжні засоби) та електрозабезпечення будівництва, а також погодження вирубки зелених насаджень в зоні будівельних майданчиків.

В той же час, обгрунованими є доводи відповідача, що такі питання як погодження вирубки зелених насаджень без участі Замовника Підрядник не має право вирішувати самостійно, зважаючи на норми Закону України «Про благоустрій населених пунктів», а також «Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України», затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 № 105, які визначають, що у всіх зелених насаджень є балансоутримувачі.

В свою чергу, пунктом 11 розділу 30 «Додаткові умови» технічного завдання визначено, що майнові та правові питання вирішуються Замовником. Тобто, саме на замовника покладено обов`язок вирішення такого роду правових питань як можливість вирубки зелених насаджень в зоні будівельних майданчиків.

Згідно до ч. 2 ст. 888 ЦК України підрядник зобов`язаний додержувати вимог, що містяться у завданні та інших вихідних даних для проектування та виконання пошукових робіт, і має право відступити від них лише за згодою замовника.

Пунктом 5 ч.1 ст. 889 ЦК України встановлено, що замовник зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт, відшкодувати підрядникові додаткові витрати, пов`язані із зміною вихідних даних для проведення проектних та пошукових робіт внаслідок обставин, що не залежать від підрядника.

В контексті того, що вимогами технічної документації визначена умова про вирішення правових та майнових питань виключно Замовником, судом встановлено, що листом вих. № 060918/2 від 06.09.2018 разом з відповідними додатками та висновками експертних організацій ТОВ «Союзтранспроект» повідомило Департамент, що при виконанні робіт по пошуку та вивченню проектної, виконавчої документації, документації стосовно ремонтних робіт, вишукуванню і обстеженню мостового переходу та проектування було виявлено ряд нових обставин, що значно ускладнюють та збільшують обсяг проектних робіт з капітального ремонту.

Крім того, супровідним листом від 21.11.2018 вих. № 211118/25 відповідач направив до Департаменту проект Додаткової угоди № 1 до Договору № 585 від 29.05.2018 та Протокол погодження договірної ціни.

Обґрунтованих відповідей, заперечень (або погоджень) на збільшення обсягу проектних робіт та договірної ціни Департаментом надано не було.

Відповідно до ч.1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 та ч.2 ст. 613 ЦК України, встановлено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Також ч. 4 ст. 612 ЦК України передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Зважаючи на вищевстановлені обставини, беручи до уваги факт того, що всупереч умовам технічного завдання замовником не були погоджені попередні проектні рішення у визначеному законом порядку, не надані додаткові вихідні дані підряднику (отримання яких можливо лише замовником), а також не забезпечено своєчасного сприяння у вирішенні інших питань майнового та правового характеру, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів відповідача стосовно того, що ТОВ «Союзтранспроект» не мало фактичної можливості виконати договірні роботи з розроблення проектно-кошторисної документації в повному обсязі, якісно та в межах установлених Договором строків.

Враховуючи викладене, відповідач не є боржником, який прострочив виконання зобов`язання в розумінні вищенаведених приписів законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Як вбачається зі змісту Договору, відповідальність підрядника за порушення виконання зобов`язань у вигляді пені (0,1 відсотка вартості робіт, з якої допущено прострочення виконання) та штрафу (7 відсотків вартості робіт) сторони передбачили у пункті 6.2. Договору.

В свою чергу, суд зауважує, що основне призначення неустойки як виду забезпечення виконання зобов`язань - стимулювання боржника до точного і неухильного виконання основного зобов`язання і попередження та/або зменшення негативних наслідків від можливого його порушення.

Доказів того, що відповідач безпідставно ухилявся від виконання договірних зобов`язань матеріали справи не містять. Разом з цим, покладення на підрядника штрафних санкцій без достатніх правових підстав, а також за відсутності належним чином доведеного факту невиконання договірних зобов`язань саме з вини такого підрядника, є неприпустимим, оскільки такого роду дії суперечать правовій природі неустойки як виду забезпечення виконання зобов`язань.

При цьому суд звертає увагу учасників справи, що до найбільш важливих загальних принципів права віднесено принцип справедливості, добросовісності і розумності, який згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України визнається загальною засадою цивільного законодавства.

У рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм.

Справедливість як одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин та є одним із загальнолюдських вимірів права.

У наведеному аспекті доцільно зазначити про позицію Європейського суду з прав людини стосовно важливості принципу "належного урядування". Він передбачає, що коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"; "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії").

Судом враховано, що Держава взяла на себе обов`язок здійснити капітальний ремонт Південнобузького моста в м. Миколаєві через р. Південний Буг, який забезпечує автотранспортне сполучення по магістральній автомобільній дорозі державного значення М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, у межах реалізації конституційного принципу соціальної держави.

Зважаючи на те, що фінансування капітального ремонту Південнобузького моста в місті Миколаєві через річку Південний Буг є обов`язком Держави, суд вважає, що недотримання визначеного законодавством порядку погодження попередніх проектних рішень, а також відсутність своєчасного сприяння у наданні повного обсягу необхідних для виконання проектної документації вихідних даних (якими володів та право на отримання яких мав саме замовник), є частковим порушенням принципу належного урядування.

Вищезазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 12.10.2018 по справі № 918/33/17.

Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведені норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Це стосується позивача (прокурора), який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами належними та допустимими доказами, поданими у відповідності до приписів чинного процесуального законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 року "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

У відповідності до ст. 7 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем та прокурором належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача (прокурора) в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 18.11.2019.

Суддя І.В. Приходько