УХВАЛА

18 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 925/17/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Дроботової Т. Б., Зуєва В. А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Черкаське автотранспортне підприємство 17127"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 03.05.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 у справі

за позовом Приватного акціонерного товариства "Черкаське автотранспортне підприємство 17127"

до Виконавчого комітету Черкаської міської ради

за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департаменту економіки та розвитку Черкаської міської ради

про стягнення 252 929,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

17.10.2019 Приватне акціонерне товариство "Черкаське автотранспортне підприємство 17127" (далі - Підприємство, Позивач) звернулося з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 03.05.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 у справі №925/17/19 та стягнути з Виконавчого комітету Черкаської міської ради (далі - Комітет, Відповідач) на свою користь 252 929,00 грн.

З огляду на матеріали справи, Підприємство звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом про стягнення з Комітету 481 400,00 грн відшкодування (компенсації) різниці між собівартістю наданих Позивачем у період з 01.01.2016 по 31.03.2016 послуг з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування і встановленими ним на цей період тарифом на такі послуги. Заявою від 03.04.2019 Позивач зменшив розмір позовних вимог до 252 929,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Комітету від 03.07.2014 №637 "Про встановлення тарифу на проїзд у міському пасажирському транспорті м. Черкаси" (далі - Рішення) встановлено тариф на перевезення одного пасажира перевізниками не комунальної форми власності, з якими укладено угоду на перевезення пасажирів, у розмірі 3,00 грн, який не покрив собівартості наданих Позивачем у період з 01.01.2016 по 31.03.2016 послуг з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 03.05.2019 у справі №925/17/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2019, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення судів мотивовані тим, що Підприємство не довело економічної необґрунтованості тарифу, встановленого Рішенням з 01.01.2016 по 31.03.2016, на перевезення одного пасажира у розмірі 3,00 грн; договори на перевезення пасажирів автомобільним транспортом не містять обов`язку Комітету проводити компенсацію Позивачу внаслідок регулювання тарифів, не містять розміру компенсації витрат автомобільного перевізника за перевезення та механізму компенсації на виконання статті 31 Закону; Рішення є чинним та не визнано недійсним у встановленому законом порядку. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, зокрема, послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 19.03.2019 у справі № 903/300/18.

В обґрунтування касаційної скарги Підприємство посилається на неправильне застосування судами положень статей 29, 31 Закону України "Про автомобільний транспорт (далі - Закон), частини другої статей 11, 908 Цивільного кодексу України, частини шостої статті 306 Господарського кодексу України, частин першої та другої статті 8 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" (№1160-IV в редакції чинній станом на 27.02.2015) та Методики розрахунку тарифів на послуги пасажирського автомобільного транспорту, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв?язку України №1175 від 17.11.2009, що призвело, зокрема, до неправильних висновків судів попередніх інстанцій, що відшкодуванню підлягає різниця між економічно обґрунтованим розміром регульованої ціни (тарифу) і її (його) фактично встановленим розміром, а не різниця між собівартістю та встановленим тарифом. Окрім цього, Скаржник вважає, що право на компенсацію за перевезення пасажирів за регульованим тарифом виникає на підставі імперативних приписів статті 29 Закону, а відсутність в договорах обов`язку Комітету, розміру та механізму компенсації за регулювання тарифу не може бути підставою для відмови у позові.

Суди встановили, що укладені між сторонами у справі договори на перевезення пасажирів автомобільним транспортом №74 від 27.04.2012, №85 від 15.08.2013 та №86 від 15.08.2013 (далі - Договори), у період з 01.01.2016 по 31.03.2016 були діючими, не передбачали обов`язку Комітету (Замовника) відшкодовувати Підприємству (Перевізникові) різницю між собівартістю наданих перевізником послуг з перевезення пасажирів автобусами і встановленим відповідачем тарифом на такі послуги; у Договорах не встановлено розміру компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок регулювання тарифів та механізм їх виплати; Рішенням встановлено з 07.07.2014 перевізникам не комунальної форми власності, з якими укладено угоду на перевезення пасажирів, тариф на перевезення одного пасажира в розмірі 3,00 грн; Рішення у судовому порядку змінено чи визнано недійсним не було.

Приймаючи оскаржувані судові рішення, суди, зокрема, виходили з того, що частина друга статті 29 Закону у сукупності з частиною першою статті 15 Закону України "Про ціни і ціноутворення" передбачають зобов`язання Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування (у тому числі і Відповідача), які встановили державні регульовані ціни на товари в розмірі, нижчому від економічно обґрунтованого розміру, зобов`язані відшкодувати суб`єктам господарювання різницю між такими розмірами за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Тобто відшкодуванню підлягає різниця між економічно обґрунтованим розміром регульованої ціни (тарифу) і її (його) фактично встановленим розміром.

З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку, що Підприємство, всупереч вимогам частини другої статті 29 Закону та частини першої статті 15 Закону України "Про ціни і ціноутворення", у позові вимагає стягнення з Комітета на свою користь різниці не між економічно обґрунтованим розміром регульованого тарифу і його фактично встановленим Комітетом розміром, а між собівартістю наданих Позивачем послуг і фактично встановленим Комітетом розміром тарифу на такі послуги.

При цьому Підприємство не врахувало, що собівартість послуг, які воно надававло у період з 01.01.2016 по 31.03.2016, може відрізнятися від собівартості таких же послуг, які надавалися у цей період у м. Черкаси іншими перевізниками, при тому, що розмір тарифу на такі послуги встановлюється Комітетом для усіх перевізників.

Крім того, враховуючи особливості застосування конкретним перевізником встановленого державного регульованого тарифу, визначення розміру компенсації витрат такого перевізника і механізму її виплати внаслідок перевищення розміру економічно обґрунтованого тарифу над фактично встановленим, стаття 31 Закону й передбачає врегулювання цих питань у договорі, чого сторонами в Договорах зроблено не було.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що Підприємство не довело економічної необґрунтованості з 01.01.2016 по 31.03.2016 тарифу, встановленого Рішенням.

Враховуючи, що Договори не містять обов`язку Комітету проводити компенсацію Підприємству внаслідок регулювання тарифів, не містить розміру компенсації витрат автомобільного перевізника за перевезення, механізму компенсації на виконання статті 31 Закону, а також того, що Рішення є чинним та не визнано недійсним у встановленому законом порядку, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що така правова позиція узгоджується з правовими висновками Верховного суду, викладеними у постанові від 19.03.2019 у справі № 903/300/18.

Розглянувши доводи касаційної скарги, проаналізувавши текст оскаржуваних судових рішень та враховуючи зміст правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі, які є подібними тим, що існували між сторонами спору у якому приймалась постанова Верховного Суду від 19.03.2019 у справі № 903/300/18, Суд вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняте відповідно до висновків суду касаційної інстанції, викладених у зазначеній постанові.

За приписами пункту 1 частини другої статті 293 ГПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд вже викладав у своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Так як ціна позову у цій справі (252 929,00 грн) не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, ця справа не належить до категорії справ, що в обов`язковому порядку розглядаються за правилами загального позовного провадження, а касаційна скарга Підприємства, в розумінні положень пункту 1 частини другої статті 293 ГПК України, є необґрунтованою, Суд, враховуючи також принцип остаточності судового рішення, відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Суд вважає за необхідне звернути увагу Скаржника на те, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Ураховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Підприємства на рішення Господарського суду Черкаської області від 03.05.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 у справі №925/17/19 має бути відмовлено.

За таких обставин, керуючись статтями 234, 235, пунктом 1 частини другої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Черкаське автотранспортне підприємство 17127" на рішення Господарського суду Черкаської області від 03.05.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2019 у справі №925/17/19.

2. Направити Приватному акціонерному товариству "Черкаське автотранспортне підприємство 17127" копію цієї ухвали та касаційну скаргу разом з доданими до скарги матеріалами на 17 аркушах, в тому числі супровідний лист з додатками включно з роздруківкою платіжного доручення №1588 від 01.11.2019 на суму 7 587,89 грн; копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді Т. Б. Дроботова

В. А. Зуєв