ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019 справа № 914/1717/19

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Волоцюги М.А., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Седер Україна», с. м. Луцьк

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Святибор», м. Кам`янка-Бузька, Львівська область

про стягнення 32 992,34 грн

за участю представників:

від позивача: Скрипчук О.П. - представник

від відповідача: не з`явився

Обставини розгляду справи.

22.08.2019 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Седер Україна», с. м. Луцьк до Товариства з обмеженою відповідальністю «Святибор», м. Кам`янка-Бузька, Львівська область про стягнення 32 992,34 грн.

Ухвалою від 27.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 23.09.2019.

20.09.2019 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Святибор» надійшов відзив на позовну заяву (вх. №38715/19 від 20.09.2019).

Ухвалою від 23.09.2019 розгляд справи було відкладено на 10.10.2019.

В судовому засіданні 10.10.2019 було оголошено перерву до 28.10.2019.

03.10.2019 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Седер Україна» надійшла відповідь на відзив (вх. №40929/19 від 03.10.2019).

Ухвалою від 28.10.2019 розгляд справи було відкладено на 11.11.2019.

Сторонам роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 42, 46 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 14.06.2017 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу №14/06/17, на виконання умов якого відповідачу було передано у власність товар. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару виконав частково, заборгованість становить 23 112,90 грн. У зв`язку з порушенням строків оплати вартості товару відповідачу нараховано пеню в сумі 3 034,36 грн, 3% річних в сумі 1 369,64 грн, інфляційні в сумі 2 976,68 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, становить 32 992,34 грн. Також до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

В судових засіданнях представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у поданому через канцелярію суду відзиві на позовну заяву. В своїх запереченнях зазначив, що сторонами у специфікації було погоджено ціну за одиницю товару без ПДВ - 750,00 грн. За договором купівлі-продажу №14/06/17 від 14.06.2017 позивачем було здійснено чотири поставки техсировини загальним обсягом 145,471 куб.м, яка відповідачем оплачена повністю з урахуванням ціни, визначеної у специфікації. Проте, позивачем без жодних погоджень із відповідачем у видаткових накладних зазначено ціну з урахуванням ПДВ - 900,00 грн за одиницю товару (з ПДВ). Водночас, сторонами не укладалося жодних додаткових угод чи специфікацій, відповідно до яких вносились зміни до умов договору щодо ціни договору. Позивач з 11.07.2017 став платником податку на додану вартість, однак, відповідача про даний факт не повідомив, в односторонньому порядку змінив ціну з 750,00 грн за одиницю товару на 900,00 грн з урахуванням ПДВ. Також підписаний сторонами акт звіряння взаємних розрахунків не може вважатися визнанням відповідачем суми заборгованості, оскільки відсутня підстава її виникнення - погодження вказаної ціни у договорі. Крім того, вказаний акт не є первинним бухгалтерським документом та не може встановлювати чи змінювати ціну на товар, погоджену сторонами у договорі.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

14.06.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Седер Україна» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Святибор» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №14/06/17.

За цим договором продавець (позивач) зобов`язувався поставляти окремими партіями та передавати у власність покупцю товар - техсировина (тополя), а покупець (відповідач) приймати та оплачувати його.

Відповідно до 1.2. договору асортимент, ціна та інші характеристики товару визначаються на підставі специфікацій (додатку до цього договору).

Згідно специфікації від 15.06.2017, яка є додатком №1 до договору, продавець зобов`язувався поставляти покупцю наступну продукцію - техсировина (породи тополя, довжиною 2,5 м, діаметром від 30 до 120 см) за ціною 1 куб.м - 750,00 грн без ПДВ.

Відповідно до п. 2.2. договору загальна сума договору визначається як сума всіх накладних, за якими був переданий товар в період дії договору.

На виконання умов вищевказаних договору, позивач передав відповідачу по видатковій накладній №34 від 20.07.2017 (оригінал видаткової накладної оглянутий в судовому засіданні, завірена копія долучена до матеріалів справи) товар на загальну суму 46 495,80 грн з ПДВ.

Пунктом 11.1. договору встановлено, що з питань, які не врегульовані даним договором, сторони керуються чинним законодавством України та сформованою практикою ділового обороту.

Згідно п. 11.14. договору специфікації, накладні, рахунки-фактури, додаткові угоди та інші документи, підписані сторонами, вважаються невід`ємними частинами договору.

Відповідно до п. 7.1. договору оплата товару здійснюється покупцем протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання товару покупцем.

За прострочення платежів, передбачених договором, продавець має право нарахувати покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний календарний день прострочення (п. 8.3. договору).

30.06.2018 сторонами було звірено взаємні розрахунки, в результаті чого складено акт звіряння взаємних розрахунків, згідно якого за відповідачем станом на 30.06.2018 облікувалася заборгованість перед позивачем в розмірі 23 112,30 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо оплати вартості товару, позивач просив суд стягнути з відповідача 23 112,90 грн основного боргу, 3 034,36 грн пені, 1 369,64 грн 3% річних, 2 976,68 грн інфляційних.

Дослідивши представлені суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 5 ст. 626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобов`язання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно п. 8.3. договору за прострочення платежів, передбачених договором, продавець має право нарахувати покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний календарний день прострочення.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З врахуванням цих положень позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 3 034,36 грн, 3% річних в сумі 1 369,64 грн, інфляційні в сумі 2 976,68 грн.

Судом перевірено розрахунок пені, 3% річних, інфляційних та встановлено, що такі нараховано правильно.

Судом не беруться до уваги доводи відповідача з огляду на наступне.

Позивачем заявлено позов у зв`язку із неналежним виконанням умов договору купівлі-продажу №14/06/17 від 14.06.2017 щодо стягнення заборгованості за видатковою накладною №34 від 20.07.2017.

Водночас, позивач не посилався на існування заборгованості відповідача перед ним у зв`язку із поставками за іншими накладними, а позивачем не спростовано належними та допустимими доказами факт відсутності заборгованості за вищевказаною накладною.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 5 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї зі сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 189 ГК України ціна є істотною умовою господарського договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ч. ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Тому сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, під час укладення договору сторони у п. 1.2. договору та специфікації погодили договірну ціну, яка коригувалася в процесі передання товару, зокрема, шляхом оформлення відповідних видаткових накладних, та була визначена з урахуванням ПДВ.

У специфікації сторони погодили вартість одиниці товару без ПДВ. Водночас, таке формулювання умови договору не виключає можливості включення у кінцеву вартість одиниці товару податку на додану вартість, що стверджується наступним.

У п. 11.1. договору сторони погодили, що з питань, які не врегульовані даним договором, сторони керуються чинним законодавством України та сформованою практикою ділового обороту.

Згідно з п. 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 Податкового Кодексу України, податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем /замовником послуг/.

Як встановлено судом, позивач з 11.07.2017 зареєстрований як платник податку на додану вартість.

Відповідно до п. 2.2. договору загальна сума договору визначається як сума всіх накладних, за якими був переданий товар в період дії договору.

Згідно п. 11.14. договору специфікації, накладні, рахунки-фактури, додаткові угоди та інші документи, підписані сторонами, вважаються невід`ємними частинами договору.

Таким чином, відповідач, підписавши видаткову накладну, погодився із запропонованою ціною, у яку включено податок на додану вартість.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

З огляду на викладене, підписавши договір, видаткову накладну, сторони на підставі вільного волевиявлення погодили умову щодо ціни договору, яка є істотною умовою. Обставин зменшення сторонами договірної ціни судом не встановлено, відповідні докази відсутні в матеріалах справи.

Судом також не беруться до уваги доводи відповідача щодо помилок у товарно-транспортних накладних, оскільки первинним бухгалтерським документом, який підтверджує факт господарської операції щодо передання йому товару на суму 46 495,80 грн, оплату якого в подальшому відповідачем було прострочено, є видаткова накладна №34 від 20.07.2017. Відповідачем факт вказаної господарської операції належними та допустимими доказами не спростовано.

Слід також зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан та оцінка. Об`єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов`язковим згідно з законодавством.

Відповідно до Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2000 №419, інвентаризація активів та зобов`язань підприємства обов`язково проводиться перед складанням річної фінансової звітності.

Порядок проведення інвентаризації дебіторської та кредиторської заборгованостей визначено п. 7 розділу 3 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 №879, відповідно до якого інвентаризація дебіторської та кредиторської заборгованостей полягає у звірці документів і записів у реєстрах обліку і перевірці обґрунтованості сум, відображених на відповідних рахунках, та оформлюється актом інвентаризації.

При інвентаризації усім дебіторам підприємства-кредитори повинні передати виписки з аналітичних рахунків про їх заборгованість, які пред`являються інвентаризаційній комісії (робочій інвентаризаційній комісії) для підтвердження реальності заборгованості. Підприємства-дебітори мають підтвердити заборгованість або заявити свої заперечення.

В окремих випадках, коли до кінця звітного періоду розбіжності не усунені або залишились нез`ясованими, розрахунки з дебіторами і кредиторами відображаються кожною стороною в сумах, що випливають із записів у бухгалтерському обліку і визнаються нею правильними.

Як зазначалося вище, до матеріалів справи долучено підписаний сторонами та завірений печатками акт звіряння взаємних розрахунків, в якому відповідачем визнано заборгованість в розмірі 23 112,30 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення, складає 23 112,90 грн основного боргу, 3 034,36 грн пені, 1 369,64 грн 3% річних, 2 976,68 грн інфляційних.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 126 ГПК України).

Згідно ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем на підтвердження його витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2 500,00 грн надано копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВЛ №1103, виданого 22.03.2019, договору про надання правової допомоги від 15.07.2019, акту №1-0000001 здачі-приймання робіт (наданих послуг) від 29.07.2019 на суму 2 500,00 грн, рахунку-фактури №000000-1 від 29.07.2019, квитанції №29/07 від 29.07.2019 на суму 2 500,00 грн, ордеру №1000640 від 07.08.2019.

Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на відповідача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326, 327 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Святибор», м. Кам`янка-Бузька, вул. Шевченка, 72, Львівська область (ідентифікаційний код 36929649) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Седер Україна», м. Луцьк, вул. Кременецька, 36В (ідентифікаційний код 40995141) 23 112,90 грн основного боргу, 3 034,36 грн пені, 1 369,64 грн 3% річних, 2 976,68 грн інфляційних, 1 921,00 грн судового збору, 2 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Наказ видати згідно ст. 327 ГПК України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 11.11.2019 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 18.11.2019.

Суддя Мазовіта А.Б.