СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2019 р. Справа № 922/2109/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Дучал Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій "Еталон" (вх. №2962 Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2019 у справі № 922/2109/19

за позовом Приватного підприємства "ХС Груп" (, адреса: 61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 15)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій "Еталон" (, адреса: 61060, м. Харків, просп. Льва Ландау, 171)

про стягнення 38 237,66 грн,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.09.2019 у справі №922/2109/19 позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій Еталон" (, адреса: 61060, м. Харків, просп. Льва Ландау, 171) на користь Приватного підприємства "ХС Груп" (, адреса: 61037, м. Харків, вул. Доброхотова, 15) 36666,72 грн сплачених за товар неналежної якості, 1570,94 грн сплачених за проведення випробувань плит бетонних тротуарних на відповідність вимогам стандартів, 10 800,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, 1921,00 грн судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що господарський суд не врахував складності справи та розглянув її у порядку спрощеного провадження, чим обмежив відповідача у реалізації його прав, передбачених ст. 42 ГПК України. Також зазначає, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що вимоги до якості поставленої позивачу плитки тротуарної К-3 визначені ДСТУ БВ.2.7-238:2010. На його думку, вимоги до вказаної плитки містяться у ТУ 234 УССР 151-89, які він використовує у виробництві. Крім того зазначає, що позивачем не наданого суду доказів, в підтвердження його звернення до відповідача з приводу неналежної якості товару.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2019 у справі №922/2109/19 сформовано колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий (суддя-доповідач) Россолов В.В., судді Гетьман Р.А., Дучал Н.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій "Еталон" на рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2019 у справі № 922/2109/19 та встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ураховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи - за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали про відкриття провадження у справі згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень були отримані представниками позивача та відповідача 11.10.2019.

Згідно статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Тобто, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 270 ГПК України.

16.10.2019 позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2019 у справі № 922/2109/19 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обгрунтування своїх заперечень вказує на безпідставність доводів апелянта, оскільки вказана справа є малозначною в силу прямої вказівки закону і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Також вказує на те, що відповідно до чинного законодавства України поставлені відповідачем плити мали відповідати діючим в Україні вимогам ДСТУ БВ.2.7.-238:2010 "Плити бетонні тротуарні. Технічні умови", а посилання апелянта на ТУ 234 УССР 151-89 є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з матеріалів справи, в березні 2019 року між Приватним підприємством "ХС Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій "Еталон" було досягнуто усну домовленість щодо здійснення поставки плитки тротуарної К-3 у кількості 120 штук та плитки тротуарної К-7 у кількості 15 штук у квітні 2019 року.

З наявних в матеріалах справи платіжних доручень № 3178 від 27.03.2019 на суму 21781,80 грн, № 3253 від 01.04.2019 на суму 12222,24 грн та № 3347 від 05.04.2019 на суму 6111,12 грн вбачається, що позивач здійснив 100% передплату зазначеного товару на загальну суму 40115,16 грн.

19.04.2019 відповідач здійснив поставку товару, що підтверджується доданими до позовної заяви видатковими накладними № РН-008165 на суму 21781,80 грн, № РН-008166 на суму 6111,12 грн та № РН-008167 на суму 12222,24 грн, які підписані представниками позивача та відповідача без будь-яких зауважень та заперечень.

У позовній заяві позивач вказує на те, що під час спроб робітників підняти плити К -3 власноруч, виявилося, що поставлений відповідачем товар є товаром неналежної якості, оскільки плити К-3 одразу почали тріскатись та розсипатись без будь-якого навантаження на них та виявлення цих недоліків було неможливим при звичайному їх прийманні.

Позивач засобами телефонного зв`язку повідомив відповідача про неналежну якість поставленого товару, необхідність його заміни та (або) повернення сплачених позивачем грошових коштів. Проте, вказане звернення залишене відповідачем без реагування.

27.05.2019 позивач звернувся до ДП "Харківстандартметрологія" для перевірки плитки тротуарної К-3 на відповідність стандартам, про що 03.06.2019 ДП "Харківстандартметрологія" надало протокол № 65.19.048 випробувань плит бетонних тротуарних на відповідність вимогам ДСТУ БВ.2.7-238:2010 "Плити бетонні тротуарні. Технічні умови" (ГОСТ 17608-91, MOD), відповідно до якого поставлені відповідачем плити бетонні К-3 не відповідають п.1.3.1 ДСТУ БВ.2.7-238:2010, п.1.3.5 ДСТУ БВ.2.7-238:2010.

Проте, відповідач на вимогу позивача не здійснив заміну неякісного товару на товар належної якості та не повернув сплачені за неякісний товар грошові кошти.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, шляхом стягнення відповідної суми, сплаченої за товар неналежної якості.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ч.1 ст.202, ст.205 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ст.638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно приписів ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як свідчать матеріали справи, будь-яких договорів у формі єдиного документу сторонами не складалося.

Таким чином, визначаючи правову природу відносин, що склалися між позивачем та відповідачем, виходячи з аналізу положень ст.ст.174, 181 Господарського кодексу України та ст.ст.202, 205, 626, 627, 638, 639 Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає, що між сторонами у спрощений спосіб було укладено договір поставки.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 Господарського кодексу України).

Частиною 5 ст.268 Господарського кодексу України у разі поставки товарів більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном) покупець має право відмовитись від прийняття і оплати товарів, а якщо товари уже оплачені покупцем - вимагати повернення сплаченої суми.

Разом з тим відповідач заперечує обставину поставки позивачу неякісної продукції посилаючись на те, що товар відповідає стандартам ТУ 234 УССР 151-89, що підтверджується наданим до товару документом про якість № 762 від 19.04.2019, а стандарти ДСТУ БВ.2.7-238:2010 не можуть застосовуватися до плитки тротуарної К-3.

Вказані аргументи відповідача колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

З метою перевірки товару на відповідність стандартам, позивач звернувся з листом № 1 від 27.05.2019 до ДП "Харківстандартметрологія".

03.06.2019 ДП "Харківстандартметрологія" надано протокол № 65.19.048 випробувань плит бетонних тротуарних на відповідність вимогам ДСТУ БВ.2.7-238:2010 "Плити бетонні тротуарні. Технічні умови" (ГОСТ 17608-91,MOD).

Як вбачається з Протоколу № 65.19.048 від 03.06.2019 метою випробувань, відповідно до п.7 є випробування виробів бетонних тротуарних по зазначенню міцності бетону на стиск та вигини, водопоглинання бетону та армування виробів на відповідність вимогам ДСТУ БВ.2.7.-238:2010 "Плити бетонні тротуарні. Технічні умови" (ГОСТ 17608-91, МОD); об`єктом випробувань є плити бетонні тротуарні марки 8к8 з маркуванням "К-3 еталон 11.04.19", "К-3 еталон 11.04.19"; "К-3 еталон 1204.19" Рег. № 2047/1-/3. Також в Протоколі наведена таблиця № 2, в якій визначені програма та методи випробувань.

У вказаному протоколі № 65.19.048 від 03.06.2019 встановлено, що поставлені позивачу плити бетонні К-3 не відповідають п.1.3.1 та п.1.3.5 ДСТУ БВ.2.7-238:2010.

За приписами ч.ч.1, 2, 3 ст.268 Господарського кодексу України якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів. Номери та індекси стандартів, технічних умов або іншої документації про якість товарів зазначаються в договорі. Якщо вказану документацію не опубліковано у загальнодоступних виданнях, її копії повинні додаватися постачальником до примірника договору покупця на його вимогу. У разі відсутності в договорі умов щодо якості товарів остання визначається відповідно до мети договору або до звичайного рівня якості для предмета договору чи загальних критеріїв якості.

Відповідно до ч.2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про стандартизацію" міждержавні стандарти (ГОСТ), що діяли на момент набрання чинності Угодою про проведення узгодженої політики в галузі стандартизації, метрології і сертифікації від 13 березня 1992 року, та республіканські стандарти Української Радянської Соціалістичної Республіки (РСТ УРСР) застосовуються як національні стандарти до їх заміни на національні стандарти чи скасування в Україні.

Вимоги до якості поставленого відповідачем товару визначені ДСТУ БВ.2.7.-238:2010, затвердженим наказом Мінрегіонбуду України від 30.09.2010 № 380 та від 01.06.2011 № 61 та є чинним з 01.01.2012.

Отже, якість речей, які продаються, повинні відповідати стандарту, технічним умовам або зразкам, установленим для речей такого виду.

Аргументи відповідача, що поставлений товар виготовлено не на підставі стандарту визначеного в ДСТУ БВ.2.7-238:2010, а на підставі технічних умов ТУ 234 УССР 151-89 є неприйнятними, оскільки в Україні встановлені відповідні національні стандарти якості, яким мають відповідати виготовлені на території України товари.

Так, у прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про стандартизацію» зазначено, що міждержавні стандарти (ГОСТ), що діяли на момент набрання чинності Угодою про проведення узгодженої політики в галузі стандартизації, метрології і сертифікації від 13 березня 1992 року, та республіканські стандарти Української Радянської Соціалістичної Республіки (РСТ УРСР) застосовуються як національні стандарти до їх заміни на національні стандарти чи скасування в Україні.

Стандарти, кодекси усталеної практики та технічні умови, прийняті центральними органами виконавчої влади до набрання чинності цим Законом, а також галузеві стандарти (ОСТ) та прирівняні до них інші нормативні документи колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, галузеві стандарти України (ГСТУ) (далі - галузеві нормативні документи) застосовуються до їх заміни на технічні регламенти, національні стандарти, кодекси усталеної практики чи скасування в Україні, але не більш як 15 років з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, порушення вказаних стандартів при ведення господарської діяльності не допускається.

Крім того, необхідно зазначити, що наданий відповідачем звіт про результати випробувань зразків, видано випробувальною лабораторією відповідача, яка діяла на підставі Свідоцтва про атестацію № 01-0021/2016 від 18.04.2016.

Як вбачається, з долученої відповідачем копії свідоцтва, строк його дії закінчився 19.04.2019. Так, згідно свідоцтва про повірку засобу вимірювальної техніки № 03/1770 від 10.04.2018, рекомендований міжповірочний інтервал становить один рік, тобто до 11.04.2019. В матеріалах справи відсутні докази здійснення повірки вимірювальних засобів після 11.04.2019.

Таким чином, надані відповідачем документи не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розуміння ст.ст.76-79 ГПК України, та не доводять обставини на які посилається відповідач, як на підставу своїх заперечень.

Що стосується заперечень відповідача стосовно того, що випробування відображені в Протоколі № 65.19.048 стосуються плит бетонних тротуарних 8к8, а не "К-3", суд зазначає, що вказаний протокол містить посилання на маркування плит, а саме - "К-3 еталон 11.04.19", "К-3 еталон 11.04.19"; "К-3 еталон 1204.19" Рег. № 2047/1-/3, отже заперечення відповідача спростовується матеріалами справи.

Що стосується заперечень відповідача з посиланням на те, що будь-яких усних та письмових звернень з боку позивача з приводу поставленого 19.04.2019 товару на адресу відповідача не надходило, колегія суддів зазначає таке.

У позовній заяві позивач вказує на те, що засобами телефонного зв`язку повідомив відповідача про неналежну якість поставленого товару та необхідність його заміни та (або) повернення сплачених позивачем грошових коштів. Проте, відповідач не вчинив жодних дій з метою врегулювання ситуації та виконання обов`язку щодо поставки товару належної якості.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідно до вимог діючого законодавства відсутня відповідальність покупця за неповідомлення постачальника про поставку неякісний товар. Виключенням є випадки, якщо постачальник доведе, що таке порушення призвело до неможливості задоволення його вимог.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 688 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу щодо кількості, асортименту, якості, комплектності, тари та (або) упаковки товару у строк, встановлений договором або актами цивільного законодавства, а якщо такий строк не встановлений, - в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

У разі невиконання покупцем цього обов`язку продавець має право частково або в повному обсязі відмовитися від задоволення відповідних вимог покупця, якщо продавець доведе, що невиконання покупцем обов`язку повідомити продавця про порушення умов договору купівлі-продажу спричинило неможливість задоволення його вимог або спричинить для продавця витрати, що перевищують його витрати у разі своєчасного повідомлення про порушення умов договору.

Враховуючи, що відповідачем не був доведений суду факт того що невиконання позивачем обов`язку повідомити відповідача про порушення умов договору купівлі-продажу спричинило неможливість задоволення його вимог або спричинило для відповідача витрати, що перевищують його витрати у разі своєчасного повідомлення про порушення умов договору, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність заперечень відповідача з приводу не повідомлення його про факт постачання неякісного товару.

Вищезазначені обставини в своїй сукупності свідчать, що позивачем доведено суду належними та допустимими доказами факт поставки відповідачем товару неналежної якості, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов обгрунтованого висновку щодо задоволення позову про стягнення з відповідача суми, сплаченої за товар неналежної якості в розмірі 36666,72 грн.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 1570,94 грн, сплачених позивачем Державному підприємству "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології й сертифікації" за проведення технічних випробувань плит бетонних тротуарних на відповідність вимогам стандартів, колегія суддів зазначає таке.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 29.05.2019 між Державним підприємством "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології й сертифікації" (виконавець) та позивачем укладено договір № 665098, відповідно до умов якого позивач доручив виконавцю проведення робіт по технічним випробуванням плит бетонних тротуарних.

Загальна вартість робіт за даним договором складає 1 570,94 грн.

Наявне в матеріалах справи платіжне доручення № 4135 від 31.05.2019 свідчить про те, що позивач перерахував на розрахунковий рахунок виконавця грошові кошти в розмірі 1570,94 грн.

На виконання умов зазначеного договору Державним підприємством "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації, метрології й сертифікації" було проведено випробування виробів бетонних тротуарних, про що складено Протокол № 65.19.048 від 03.06.2019, який став підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною.

У ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України зазначено, що до складу збитків входять додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.

Ураховуючи наведені норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині обґрунтованими, доведеними документально та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а витрати позивача на проведення технічних випробувань плит бетонних тротуарних на відповідність вимогам стандартів в розмірі 1570,94 грн підлягають платіжного доручення №4135 стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вирішення питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд керується наступним.

За приписами п.1 ч.З ст.123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем при зверненні до суду з позовом надано орієнтовний розрахунок судових витрат, в якому останнім було орієнтовно заявлено 10 800,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

12.07.2019 позивач звернувся до суду з клопотанням про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 800,00 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для цілей розподілу судових витрат береться до уваги: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Також при визначенні суми таких витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем було надано до суду:

-договір про надання правової допомоги № ХСГ від 21.01.2019, укладений між Адвокатським об`єднанням "Корт Райдер" та позивачем;

-акт приймання-передачі наданих послуг від 07.08.2019 до договору про надання правової допомоги на суму 10 800,00 грн;

-платіжне доручення № 4769 від 10.07.2019 про сплату позивачем 10 800,00 грн передоплати послуг з надання правової допомоги на підставі рахунку-фактури № 23 від 01.07.2019;

Право представництва інтересів позивача в суді, в тому числі на звернення з відповідним позовом до суду адвокатом Прокопченко С.В., підтверджується на підставі довіреності від 01.02.2019 та свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю № 360 від 08.07.2011.

Згідно зі ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

В даному випадку позивачем належними доказами підтверджено понесення витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі - 10800,00грн., які останній заявляє до стягнення з відповідача.

Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивачем.

Також відповідачем не доведено неспівмірності витрат, стягнутих з відповідача на користь позивача рішенням суду першої інстанції, а зводяться лише до його незгоди зі стягненням 10 800,00 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині покладення на відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10800,00грн. також є обгрунтованим.

Крім того відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що справа є складною і тому мала розглядатися за правилами загального позовного провадження, проте суд відхилив його клопотання, що, на думку Відповідача, є порушенням норм процесуального права.

Згідно п.1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Вказана справа є малозначною в силу прямої вказівки закону та підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, і не вимагає додаткового визнання такої справи судом малозначною, у зв`язку з чим, доводи апелянта є безпідставними.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (абзац 1 частини третьої статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з приписами частини шостої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1)предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2)характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Колегія суддів зауважує, що ціна позову у даній справі становить 38237,66 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі Axen v. Germany , заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року Varela Assalino contre le Portugal , заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд надає учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на відсутність необхідності виклику сторін для надання пояснень, з огляду на обставини справи, колегія суддів вважає, що господарський суд правомірно розглянув вказану справу у порядку письмового провадження та не обмежив відповідача у реалізації його прав, передбачених ст. 42 ГПК України.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом по даній справі всупереч приписів ст.ст. 73, 74, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2019 у справі №922/587/18, від 13.02.2019 у справі №922/392/18, висновки яких, відповідно до вимог ст. 236 Господарського процесуального кодексу України та ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" враховані судом апеляційної інстанції при прийнятті судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій "Еталон" не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2019 у справі № 922/2109/19 має бути залишене без змін.

Ураховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 126, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних конструкцій "Еталон" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.09.2019 у справі № 922/2109/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.В. Россолов

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя Н.М. Дучал