05 листопада 2019 року
Судді Верховного Суду Вронської Г.О.
за позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс", Компанії Дакстон Холдінгз Лімітед
про визнання договору факторингу недійсним,
1. Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - Позивач) звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" (далі - Відповідач-1) та Компанії Дакстон Холдінгз Лімітед (далі - Відповідач-2) про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору факторингу №2Ф від 30.05.2018 (далі - Договір факторингу).
2. Позов мотивований, зокрема, посиланням на невідповідність Договору факторингу вимогам статті 515 Цивільного кодексу України, оскільки відступлене за Договором факторингу зобов`язання Позивача про виплату дивідендів Відповідачу-2 нерозривно пов`язане з особою кредитора - Відповідача-2 як акціонера Позивача.
3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.02.2019, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2019, у задоволенні позову відмовлено повністю.
4. Судові рішення мотивовані недоведеністю Позивачем обставин, визначених ним у якості підстав недійсності Договору факторингу.
5. Позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, а також ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
6. Касаційна скарга мотивована посиланням на помилкове неврахування судами попередніх інстанцій аргументів Позивача щодо невідповідності Договору факторингу вимогам статті 515 Цивільного кодексу України, вчинення його з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, а також фіктивності цього правочину.
7. Позивач заперечує проти висновку судів про те, що виплата дивідендів не має конкретного цільового призначення, яке нерозривно пов`язане виключно з особою кредитора, а внаслідок зміни кредитора в такому зобов`язанні не змінюється характер такого грошового зобов`язання. При цьому Позивач посилається на невідповідність наведеного висновку положенням статей 514, 515 Цивільного кодексу України, статті 30 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 6 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок", Закону України "Про депозитарну систему", пункту 1 розділу першого Порядку виплати акціонерним товариством дивідендів, затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів від 12.04.2016 №391.
8. Постановою Верховного Суду від 05.11.2019 касаційна скарга Позивача залишена без задоволення, оскаржувані судові рішення залишені без змін.
9. Постанова, зокрема, мотивована тим, що чинне законодавство України не забороняє акціонеру товариства відступити третій особі належне йому право грошової вимоги на дивіденди, рішення про виплату яких було прийнято акціонерним товариством, та не встановлює жодних заборон на можливість заміни кредитора у відповідному зобов`язанні.
10. При цьому Верховний Суд дійшов висновку, що зобов`язання з виплати дивідендів не є таким, що нерозривно пов`язане з особою кредитора, тому заборона, встановлена у статті 515 Цивільного кодексу України, на спірні правовідносини не поширюється.
11. Водночас Верховний Суд зазначив про правильне врахування судами попередніх інстанцій того, що рішення загальних зборів про виплату дивідендів може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у розумінні статті 11 ЦК України, зобов`язання здійснити таку виплату є грошовим, і внаслідок заміни кредитора в такому зобов`язанні не змінюється характер грошового зобов`язання.
12. Відповідно до частини 3 статті 34 Господарського процесуального кодексу України вважаю за необхідне викласти свою окрему думку, оскільки не погоджуюсь з викладеним у зазначеній постанові суду касаційної інстанції висновком про непошинення встановленої статтею 515 Цивільного кодексу України заборони на зобов`язання з виплати дивідендів з огляду на таке.
13. Поняття зобов`язання визначене у статті 509 Цивільного кодексу України як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.
14. За змістом статті 515 Цивільного кодексу України заборона заміни кредитора встановлена саме щодо зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора. Наведена правова норма не обмежує коло відповідних зобов`язань тими, що мають негрошовий характер. Навпаки, у ній наведений приклад - зобов`язання про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, яке є грошовим.
15. У зв`язку з наведеним посилання суду першої інстанції на виникнення прав та обов`язків на підставі рішення загальних зборів про виплату дивідендів, а також на грошовий характер зобов`язання зі здійснення такої виплати жодним чином не спростовує доводи Позивача щодо поширення на спірні правовідносини положень статті 515 Цивільного кодексу України, а тому не є належним обґрунтуванням їх відхилення.
16. Разом з тим грошовий характер зобов`язання зі сплати дивідендів, про виплату яких прийнято рішення загальних зборів акціонерів, не змінює правову природу відповідних правовідносин з їх отримання, які є корпоративними.
17. Так, згідно з положеннями статті 167 Господарського кодексу України отримання частки прибутку (дивідендів) є однією з правомочностей особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що в сукупності з іншими правомочностями складають корпоративні права такої особи. Відповідно, відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав є корпоративними.
18. Відповідно до визначення корпоративних прав, наданого пунктом 8 частини 1 статті 2 Закону України "Про акціонерні товариства", також право на отримання дивідендів включено до сукупності майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, поряд з іншими правами та правомочностями, передбаченими законом чи статутними документами.
19. Водночас стаття 514 Цивільного кодексу України передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
20. Тобто в разі заміни кредитора у зобов`язанні первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов`язання, а новий кредитор вступає до цього зобов`язання. Наведена правова норма допускає передання новому кредитору лише частини прав старого кредитора, але таке є можливим лише в разі подільності права вимоги у відповідному правовідношенні. У такому випадку зобов`язання перетворюється на зобов`язання з множинністю осіб на стороні кредитора.
21. Однак право на отримання дивідендів (яке включає й право вимагати їх виплати) входить до сукупності майнових і немайнових прав акціонера, що разом складають його корпоративні права, та не може бути відокремлене від них. Тобто акціонер не може відокремити та передати іншій особі лише одну зі своїх правомочностей, які випливають з права власності на акції.
22. Разом з тим, не набувши статусу акціонера товариства у встановленому законом порядку, жодна особа не може стати учасником відповідних корпоративних правовідносин, а відтак і повноцінним кредитором щодо якогось зобов`язання у цих правовідносинах. Адже в разі набуття лише частини правомочностей акціонера у корпоративних правовідносинах, учасником яких особа не є, вона буде обмежена в їх реалізації та захисті шляхом використання усіх передбачених законом механізмів.
23. Зокрема, стаття 30 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачає встановлення органами акціонерного товариства (наглядовою радою та загальними зборами) для кожної виплати дивідендів порядку та способу їх виплати тощо. При цьому рішення зазначених органів управління господарського товариства за своєю правовою природою є локальними актами, що мають обов`язковий характер саме для суб`єктів відповідних корпоративних відносин (до кола яких не входитиме новий кредитор, що не є акціонером). Отже, такий кредитор, що не є акціонером, буде обмежений у можливості оспорити рішення органів акціонерного товариства в разі скасування чи зміни попередньо визначеного ними порядку виплати відповідних дивідендів, а також взяти участь у несенні відповідних змін до попередніх рішень у разі виникнення об`єктивної необхідності тощо.
24. З огляду на викладене я вважаю, що зобов`язання з виплати дивідендів є таким, що нерозривно пов`язане з особою відповідного кредитора - акціонера товариства, тому кредитор у зазначеному окремому зобов`язанні не може бути замінений іншою особою згідно з положеннями статті 515 Цивільного кодексу України.
25. Крім того, стосовно відступлення права вимоги щодо виплати дивідендів саме за договором факторингу вважаю за необхідне звернути увагу на таке. Пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачена заміна кредитора у зобов`язанні шляхом передання ним своїх прав іншій особі за правочином. Однак здійснення відступлення права вимоги у зазначений спосіб вимагає дотримання вимог статті 513 Цивільного кодексу України, згідно з якою вчинення правочину щодо заміни кредитора у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається, а також його державної реєстрації у відповідних випадках. Оскільки зобов`язання з виплати дивідендів виникає з підстав інших, ніж вчинення правочину, виконання вимог наведеної правової норми, вочевидь, видається сумнівним.
26. Виходячи з викладеного, на мою думку, доводи Позивача щодо наявності правових підстав для визнання недійсним Кредитного договору як такого, що суперечить вимогам статті 515 Цивільного кодексу України, є обґрунтованими.
Суддя Г. Вронська