УХВАЛА

04 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 916/2286/16

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду:

Пількова К. М. - головуючого, Баранця О. М., Булгакової І.В., Дроботової Т.Б., Катеринчук Л.Й., Львова Б.Ю., Селіваненка В. П., Ткача І.В., Ткаченко Н.Г.,

розглянув матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.02.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2019

за заявою ОСОБА_1

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк"

до Спільного українсько-індійського підприємства "Кораса"

про стягнення 868 369, 68 грн,

ВСТАНОВИВ:

18.08.2016 Публічне акціонерне товариство "Радикал Банк" (далі - Позивач. Банк) звернулось до Спільного українсько-індійського підприємства "Кораса" (далі - Відповідач, Підприємство) з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором № КЛ-12885/1-980 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 29.07.2014 (далі - Кредитний договір) у сумі 868 369,68 грн, з яких: 650 000 грн заборгованість за тілом кредиту, яка складається з поточної заборгованості в розмірі 360 000,00 грн та простроченої заборгованості в розмірі 290 000,00 грн; 13 319,68 грн - поточна заборгованість з процентів за користування кредитними коштами; 149 560,54 грн - прострочена заборгованість з процентів за користування кредитними коштами; 31 303,05 грн - пеня за несвоєчасне погашення простроченого кредиту; 24 186, 41 грн - пеня за несвоєчасне погашення прострочених процентів. Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Відповідачем умов Кредитного договору в частині своєчасного виконання зобов`язань із сплати процентів за користування кредитом.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.10.2016, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.12.2016, позов задоволено; стягнуто з Підприємства на користь Банку заборгованість за тілом кредиту в загальному розмірі 650 000,00 грн, проценти за користування кредитом в загальному розмірі 162 880,22 грн, пеню в загальному розмірі 55 489,46 грн.

23.12.2016 Господарський суд Одеської області на виконання рішення від 25.10.2016 видав наказ.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.09.2018 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвест-Кредо" (далі також - Товариство), замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу від 23.12.2016, виданого Господарським судом Одеської області у цій справі, з Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвест-Кредо", з огляду на укладення між Товариством та Банком договору про відступлення права вимоги № ДВ-12885/1-980, відповідно до пункту 1 якого Товариство набуло право вимоги до боржника - Спільного українсько-індійського підприємства "Кораса" за Кредитним договором.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 (далі - Заявник) звернувся до місцевого господарського суду з заявою, в якій просив замінити стягувача - Товариство у виконавчому провадженні № 53692175 з примусового виконання наказу від 23.12.2016 у цій справі на його правонаступника - ОСОБА_1 , посилаючись на укладення між ним та Товариством 15.01.2019 договору про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, за яким Товариство відступило шляхом продажу ОСОБА_1 право вимоги за Кредитним договором та договором поруки.

21.02.2019 Господарський суд Одеської області ухвалою, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2019, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження з тих мотивів, що ОСОБА_1 не є юридичною особою, а, отже, не може надавати фінансові послуги згідно з положеннями статей 514, 516, 517 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №909/968/16. Також суд апеляційної інстанції послався на відсутність у матеріалах справи доказів здійснення повної оплати за Договором відступлення.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, зазначивши про відсутність у матеріалах справи документів, які б свідчили про визнання недійсним Договору відступлення, а також послався на відсутність заперечень учасників справи щодо правомірності укладення цього договору. Крім того, вказав на те, що посилання суду апеляційної інстанції на відсутність у Заявника ліцензії на здійснення фінансових послуг не є предметом розгляду цієї справи у межах вирішення питання про наявність підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні, а сторонами Договору відступлення погоджено, що його ціна cплачена до моменту укладення цього договору.

Ухвалою Верховного Суду від 22.07.2019 у цій справі поновлено строк на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 та ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.02.2019 у письмовому провадженні.

Ухвалою Верховного Суду від 17.09.2019 справу № 916/2286/16 разом з касаційною скаргою ОСОБА_1 на зазначені судові рішення передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 923/151/17, щодо застосування норми права у справах про заміну сторони виконавчого провадження на підставі договору відступлення права вимоги (факторингу) особі (фізичній чи юридичній), яка не є фінансовою установою на стадії виконавчого провадження.

Ухвалою від 03.10.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 21.02.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 у цій справі прийнято до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду та ухвалено здійснювати перегляд оскаржуваних судових рішень у письмовому провадженні.

Відповідно до частини першої статті 52 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.

Положенням частини п`ятої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Згідно зі статтею 334 ГПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Підставою для здійснення заміни сторони виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду Одеської області у цій справі ОСОБА_1 зазначає, що набув право вимоги до боржника за Кредитним договором та договором поруки на підставі договору про відступлення права вимоги.

Водночас підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким, згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України, одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Висновок щодо розмежування договорів відступлення права вимоги (цесії) та договорів факторингу викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, в якій Суд зазначив, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (статті 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". При цьому Суд резюмував, що факторинг є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Разом з цим, як зазначено у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

У постанові від 31.10.2018 у справі № 465/646/11 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, як вбачається з норм статей 510, 512, 514, 1054 ЦК України та статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається із встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Також Суд послався на те, що аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 (справа № 909/968/16).

Так, у постанові від 24.04.2019 у справі № 465/647/11 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з того, що ОСОБА_5 неналежно виконувала договори про надання кредиту, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість перед КС "Християнська злагода" за кредитом у загальному розмірі 1 023 478,74 грн; згідно з договором про відступлення права вимоги від 07.12.2010 КС "Християнська злагода" передала ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 частину належного їй права вимоги до ОСОБА_6 (поручитель за договорами поруки) та ОСОБА_5 у частині сум заборгованості КС "Християнська злагода" перед вказаними особами, а саме: ОСОБА_3 за судовим наказом Галицького районного суду міста Львова від 30.04.2009 у справі № 2н-291/09 у розмірі 155 968,89 грн; ОСОБА_2 за рішенням Галицького районного суду міста Львова від 18.12.2009 у справі № 2-1534/09 у сумі 29 004,62 грн; ОСОБА_1 за судовим наказом Галицького районного суду міста Львова від 30.04.2009 у справі № 2н-287/09 у сумі 123 546,02 грн; ОСОБА_4 за рішення Галицького районного суду міста Львова від 21.05.2010 у справі № 2-1844/2010 у сумі 400 000,00 грн, всього на загальну суму 708 519, 36 грн.

З огляду на зазначені обставини, пославшись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 909/968/16 від 11.09.2018, Суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не можуть надавати фінансові послуги та, відповідно, звертатися до суду з позовом про стягнення заборгованості з інших фізичних осіб на підставі відступлених їм КС "Християнська злагода" прав вимоги, враховуючи, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Отже, у зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку про правомірність відмови здійснити заміну стягувача на фізичну особу як нового кредитора при тому, що договір про відступлення права вимоги, на підставі якого фізична особа, як вона стверджувала, набула право вимоги, не був визнаний судом недійсним і стосовно нього суд не робив висновку про нікчемність.

Разом з цим, у постанові від 11.09.2018 у справі № 489/762/17 Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з того, що зі змісту укладеного 24.11.2016 договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та за кредитним договором сторони погодили, що розрахунки за договорами між ними проводитимуться на підставі договору від 11.11.2016, за яким ОСОБА_5 отримує право грошової вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, вчиняє дії щодо стягнення з них заборгованості та звернення стягнення на іпотечне майно та, в разі виконання боржниками зобов`язань, повертає кошти ТОВ "ФК "Єврокредит", яке, у свою чергу, сплачує ОСОБА_5 на підставі додаткового договору винагороду, обумовлену сторонами в майбутньому, що свідчить про те, що укладений 24.11.2016 договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та за кредитним договором між ТОВ "ФК "Єврокредит" та ОСОБА_5 за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу; цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу; при цьому сама по собі назва оспорюваного у цій справі договору не змінює його правової природи.

Відтак Суд дійшов висновку про те, що з укладенням 24.11.2016 договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на іншу особу - ОСОБА_5, який не може належати до фінансових установ у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" і не може надавати фінансові послуги, у тому числі й у формі факторингу, отже, з огляду на те, що відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.

У постанові від 09.10.2019 у справі № 686/12230/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, взявши до уваги, що, як встановлено судами, 18.04.2018 між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 388/К, за яким ПАТ "Дельта Банк" передало у власність ОСОБА_1 майнові права, які виникли та можуть виникнути в майбутньому, зокрема, з кредитного договору від 26.06.2007 № 39.3ВН/7/15-клн, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ "Кредитпромбанк", іпотечного договору від 26.06.2007 № 39.3ВН/7/101/15-клн, укладеного між ПП "Оптіма" та ВАТ "Кредитпромбанк", та договору поруки від 26.06.2007 № 39.3ВН/7/П01/15-клн, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ "Кредитпромбанк". Підставою для укладення договору стала перемога ОСОБА_1 на електронному аукціоні, який відбувся в межах процедури ліквідації АТ "Дельта Банк", щодо продажу майнових прав, активів АТ "Дельта Банк" від 23.03.2018, відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.07.2017 № 3145 "Про затвердження умов продажу активів АТ "Дельта Банк". ОСОБА_1 за укладеним договором купівлі-продажу майнових прав від 18.04.2018 № 388/К сплачено грошові кошти у сумі 5 347 692,91 грн.

Відтак, з огляду на положення статті 509, пункту 1 частини першої статті 512, статей 514, 1054 ЦК України та пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 31.10.2018 у справі № 465/646/11, Суд дійшов висновку про те, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається із встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права, отже відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт - кредитор, яким може бути лише банк або інша фінансова установа.

На підставі наведеного Суд скасував прийняті у справі судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У постанові від 29.05.2019 у справі № 308/5729/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, пославшись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 465/646/11, за якою фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що укладений 06.05.2016 між ОСОБА_2 та ПАТ "ОТП Банк" договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 20.09.2005 № CNL 800/347/2005, згідно з умовами якого ОСОБА_2 як новий кредитор сплатив первісному кредитору ПАТ "ОТП Банк" грошову суму в розмірі 54 000,00 доларів США як плату та отримав право вимоги до позивача, за своєю правовою природою є факторингом, однак ОСОБА_2 (фактор) не має відповідної ліцензії з правом надання фінансових послуг, що суперечить статті 1079 ЦК України та статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг"; крім того цей договір укладений з порушенням Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", оскільки ОСОБА_2 не має ліцензії на здійснення операцій з валютою; а договір, всупереч абзацу шостому частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", не містить істотних умов.

Поряд з цим, у постанові від 20.12.2018 у справі № 754/15560/16-ц Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з таких встановлених судами обставин, що 21.07.2016 ТОВ "ФК "Гровінг Стейт" укладено з ОСОБА_5 договори відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, за якими ТОВ "ФК "Гровінг Стейт" відступило своє право вимоги за договорами кредиту та іпотеки від 07.09.2005 ОСОБА_5, а остання набула право на одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Суд зазначив, що з огляду на положення частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 509, частини першої статті 510, пункту 1 частини першої статті 512, частини першої статті 626, частини першої статті 628 ЦК України та статті 24 Закону України "Про іпотеку", а також враховуючи фактичні обставини справи, судами обґрунтовано встановлено відсутність доказів на підтвердження того, що договори від 21.07.2016 про відступлення ТОВ "ФК "Гровінг Стейт" права вимоги ОСОБА_5 за кредитним та іпотечним договорами, згідно з якими відбулась заміна особи у зобов`язаннях, укладені з порушенням вимог чинного законодавства, що свідчить про відсутність підстав для визнання їх недійсними.

При цьому Суд відхилив посилання скаржника на відсутність у ОСОБА_5 ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, оскільки правовий аналіз статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (зі змінами) свідчить, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до іншої особи за договором відступлення таких прав, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії у розумінні положень вказаного Декрету, тому така ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не договорів відступлення прав вимоги за кредитним і іпотечним договорами, які оспорюються позивачем.

У постанові від 20.02.2019 у справі № 128/639/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з того, що на підставі укладеного 15.06.2012 з ПАТ "Дельта Банк" договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ "Альфа-Банк" набуло право вимоги за кредитним договором від 21.08.2008 № 0101/0808/88-215, іпотечним договором від 21.08.2008 № 0101/0808/88-215-Z-01 та договором поруки № 0101/0808/88-215-Р-01 від 21.08.2008, з огляду на що 13.04.2016 направило боржнику та поручителю повідомлення про наявність кредитної заборгованості у розмірі 43 352,90 долара США. У подальшому право вимоги за кредитним договором та забезпечувальним договорами іпотеки та поруки на підставі договору факторингу, укладеного 27.05.2016, перейшло від ПАТ "Альфа-Банк" до ТОВ "ФК "Комфорт Фінанс", а 30.05.2016 останнім укладено договір відступлення прав вимоги з ОСОБА_2, згідно з умовами якого сторони домовились, що ТОВ "ФК "Комфорт Фінанс" відступає ОСОБА_2 своє право вимоги за іпотечним договором від 21.08.2008 № 0101/0808/88-215-Z-01, який забезпечує виконання умов кредитного договору від 21.08.2008 № 0101/0808/88-215. Також встановлено, що відповідно до пункту 4.1 укладеного сторонами договору про відступлення права вимоги від 30.05.2016 ціна цього договору становить 1 014 039,80 грн, які ОСОБА_2 сплатила до укладення цього договору.

На підставі наведених обставин, враховуючи положення статей 526, 610, 611, частини першої статті 628, статей 1054, 1077 ЦК України, а також з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/11, Суд дійшов висновку про те, що у цих правовідносинах відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) за відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого права, отже ОСОБА_2 правомірно на підставі договору цесії набула право вимоги за кредитним договором та забезпечувальними договорами, тому підстави для визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного 30.05.2016, відсутні.

Отже, у цій справі, на відміну від справ, зазначених вище у цій ухвалі, Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсутність у відносинах за договором про відступлення права грошової вимоги фізичній особі окремих елементів договору факторингу не є підставою для визнання такого договору недійсним, навіть з урахуванням того, що право грошової вимоги було передано за ціну, що є нижчою, за номінальну вартість права вимоги. Тобто невідповідність договору окремим вимогам, які ставляться до договору факторингу, стала підставою для висновку про те, що цей договір не є договором факторингу, а не для висновку про те, що це договір факторингу, який не відповідає вимогам закону, внаслідок чого може бути визнаний недійсним, як це мало місце у інших, розглянутих вище справах.

Також у справі № 766/112/16-ц суди встановили, що ПАТ "Дельта Банк" відповідно до умов договору купівлі-продажу права вимоги від 15.06.2012 відступило набуте на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012, укладеного з ПАТ "Омега Банк", право вимоги за кредитним договором від 01.11.2007 ПАТ "Альфа-Банк". Рішенням Суворовського районного суду міста Херсона від 26.01.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 30.09.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016, позов ПАТ "Альфа-Банк" задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь банку заборгованість за кредитним договором від 01.11.2007 у розмірі 488 660,06 грн. У постанові від 06.02.2019 у цій справі Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що за спірними договорами право вимоги до боржника передано від ПАТ "Омега Банк" (раніше "Сведбанк") до ПАТ "Дельта Банк", а в подальшому до ПАТ "Альфа-Банк" за умови отримання грошової компенсації (винагороди), у зв`язку з чим, пославшись на положення частини першої статті 203, частини першої статті 215, пункту 1 частини першої статті 512, статті 514, статті 1077 ЦК України, а також правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, дійшов висновку, що у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги до фізичної особи на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

При цьому доводи скаржника про те, що договори купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором мають ознаки договору факторингу й укладені з порушенням вимог чинного законодавства визнані Судом такими, що не спростовують висновків судів та зводяться до переоцінки доказів, а також незгоди з висновками судів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У справі № 522/9066/16 встановлено, що 17.11.2015 ПАТ АБ "Порто Франко" та ТОВ "ФК "Фактор Плюс" уклали договір про відступлення права вимоги за кредитним договором від 14.03.2014 № 166/1-14, договорами застави та іпотеки від 14.03.2014. 25.11.2015 ТОВ "ФК "Фактор Плюс" та ТОВ "Альянс Фінанс" уклали договір про відступлення права вимоги за вказаними кредитним договором, договорами застави та іпотеки. 26.01.2016 ТОВ "Альянс Фінанс" та ОСОБА_6 уклали договір про відступлення права вимоги № 0126, згідно з яким до ОСОБА_6 перейшло право вимоги за кредитним договором від 14.03.2014 № 166/1-14. Цього ж дня ТОВ "Альянс Фінанс" та ОСОБА_6 уклали посвідчений договір відступлення прав вимоги за договорами застави та іпотеки. Відповідно до пункту 1.1 цього договору ТОВ "Альянс Фінанс" передало ОСОБА_6 право грошової вимоги до боржника ОСОБА_4 за кредитним договором від 14.03.2014 № 166/1-14, укладеним між ПАТ "АБ "Порто-Франко" та ОСОБА_4, право вимоги виконання боржником боргових зобов`язань за кредитним договором в сумі 870 783,61 грн станом на 17.11.2015 та зі збереженням подальших нарахувань згідно з умовами кредитного договору на дату підписання цього договору, яка складається з 719 998,23 грн заборгованості за кредитом та 150 785,38 грн заборгованості за відсотками. За змістом пунктів 1.1, 1.3. 4.3 договору про відступлення права вимоги від 26.01.2016 кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить кредиторові, і стає кредитором за кредитним договором від 14.03.2014 № 166/1-14, за договорами застави та іпотеки від 14.03.2014. Вартість відступлених прав вимоги за цим договором становить 315 000 грн; відступлення вимоги згідно з цим договором не тягне за собою ніяких змін умов основних договорів.

У цій справі Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 дійшов висновку, що з огляду на положення пункту 1 частини першої статті 512, частини першої статті 1077 ЦК України, з посиланням на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 у справі № 6-301цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, зазначив. що за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Також вказав, що суди встановили, що під час укладення договору про відступлення права вимоги від 26.01.2016 № 0126 сторони керувалися положеннями статей 512 - 519 ЦК України; за цим договором право вимоги до боржника передано ТОВ "ФК "Альянс Фінанс" до ОСОБА_6 за 315 000 грн, тобто у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

З огляду на що Суд зазначив про обґрунтованість висновків судів про те, що договір, укладений між ТОВ "Альянс Фінанс" та ОСОБА_6 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним та визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки та застави.

У постанові від 18.12.2018 у справі № 501/2309/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що, як встановлено судами, 12.12.2011 ПАТ "УкрСиббанк" укладено з ТОВ "Кей Колект" договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до пункту 1.1 якого клієнт ПАТ "УкрСиббанк" передав у власність фактору ТОВ "Кей Колект", а фактор за плату прийняв право вимоги за договором іпотеки. 27.01.2016 ТОВ "Кей-Колект" і ТОВ "Арма Факторинг" укладено договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до пункту 1.1 якого клієнт ТОВ "Кей Колект" зобов`язалось передати у власність фактору ТОВ "Арма Факторинг", а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта, а також плату на умовах, визначених договором. У той же день 27.01.2016 між ТОВ "Арма Факторинг" і ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до пункту 1.1 якого ТОВ "Арма Факторинг" відступило новому кредитору гр. України ОСОБА_4 належне первісному кредиторові право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення; пунктом 2.1.1 цього договору передбачено, що новий кредитор зобов`язаний перерахувати первісному кредиторові суму відшкодування (компенсації) за відступлення права вимоги за кредитним договором, договорами забезпечення у розмірі 3 500, 00 грн; зазначена сума не є платою, винагородою первісному кредиторові за здійснення відступлення права вимоги. Як встановлено у цивільній справі № 501/1930/16-ц при укладенні договору відступлення права вимоги від 27.01.2016 ТОВ "Арма Факторинг" та ОСОБА_4 керувалися положеннями статей 512 - 519 ЦК України, на підставі чого Суд дійшов висновку, що спірний договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Виходячи з наведених обставин, з урахуванням положень статті 217, пункту 1 частини першої статті 512, статей 514, 1077 ЦК України, з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, Суд вказав, що за спірним договором право вимоги до боржника передано від ТОВ "Арма Факторинг" відповідачу ОСОБА_4, за що отримано від неї компенсацію у розмірі 3 500 грн, отже у спірних правовідносинах відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги фізичною особою на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги, таким чином висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що право вимоги за кредитним договором перейшло до відповідача ОСОБА_4 на підставі договору цесії є таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

При цьому Суд відхилив доводи скаржника про нікчемність договору факторингу, укладеного між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей Коллект" на підставі договору факторингу від 11.12.2011, що має наслідком недійсність всіх наступних правочинів; розпорядження Нацкомфінпослуг від 03.04.2009 № 231, на яке посилається скаржник, обмежень щодо укладення договору факторингу щодо боржників-фізичних осіб не містить. З огляду на викладене Суд вважав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 27.01.2016 в частині відступлення права вимоги за кредитним договором.

Разом з цим, у постанові від 03.07.2019 у справі № 639/4836/17-ц, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з того, що, як встановлено судами, після проведення аукціону та визначення ТОВ "ФК "Ратіо Інвест" переможцем, останнє уклало договір відступлення права вимоги, ціна продажу прав вимоги встановлювалась не сторонами договору, а в результаті проведеного аукціону; за договором відступлення прав вимоги, укладеним 29.07.2016 між ПАТ "Банк Форум" та ТОВ "ФК "Ратіо Інвест", первісний кредитор (ПАТ "Банк Форум") відступив новому кредитору ТОВ "ФК "Ратіо Інвест" права вимоги до боржника (ОСОБА_1), що належать первісному кредитору на підставі кредитного договору від 20.08.2008 та у зв`язку з ним, а новий кредитор прийняв зазначені права вимоги та сплатив визначену договором ціну відступлення прав вимоги у розмірі 17 110 232,70 грн. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що ТОВ "ФК "Ратіо Інвест" станом на час проведення торгів (конкурсу) та укладення оспорюваного договору про відступлення прав вимоги від 29.07.2016 не мало ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг на право надання кредитів, належної правової оцінки цьому не надав.

Суд, з огляду на положення частини першої статті 509, частини першої статті 510, пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, зазначив, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору; відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Таким чином, ознаками договору факторингу є: 1) фактор (новий кредитор) надає послуги по фінансуванню діяльності клієнта (первісний кредитор) шляхом надання в його розпорядження коштів; 2) такі послуги надаються за винагороду у вигляді здійснення клієнтом (первісний кредитор) відповідної плати послуг фактора (новий кредитор); 3) грошові кошти передаються в рахунок грошової вимоги клієнта (первісного кредитора) до третьої особи (боржника). Отже, обов`язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги.

При цьому Суд вказав, що таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки. Також, враховуючи положення статей 514, 516, частини другої статті 517 ЦК України, а також з посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, Суд дійшов висновку про те, що апеляційний суд належним чином не дослідив положень спірного договору відступлення, не з`ясував правової природи цього правочину, чи має він ознаки факторингу та відповідності його умов вимогам чинного законодавства, не встановив чи є ТОВ "ФК "Ратіо Інвест" по суті фактором за договором фінансовою установою, яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу; крім того предметом оспорюваного договору визначено, зокрема, й майбутню вимогу, а право вимоги має бути дійсним та існуючим на момент такого відступлення - майбутня вимога (вимога, що може виникнути в майбутньому) не може бути предметом договору про відступлення права вимоги (цесії).

Водночас у вирішенні питання про заміну учасника процесуальних правовідносин у зв`язку з відступленням права вимоги за правочином має місце неоднозначність застосування положень законодавства, якими врегульовано правовідносини з договорів відступлення права вимоги та договору факторингу.

Так, у постанові від 20.02.2019 у справі № 910/16109/14 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, змінюючи мотивувальну частину постанови Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2018, визнав помилковими висновки суду про неможливість ТОВ "Маркет-Сервіс" бути належним правонаступником позивача у виконавчому провадженні з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 20.10.2015 у цій справі на тій підставі, що матеріали справи не містять ліцензії ТОВ "Маркет-Сервіс" на здійснення фінансових послуг, пославшись на те, що зазначене питання не є предметом розгляду цієї справи у межах вирішення питання про наявність підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні.

У постанові від 23.07.2019 у справі № 905/1976/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, скасовуючи постанову апеляційного господарського суду та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, вказав на помилковість висновку суду апеляційної інстанції про неможливість СГ ТОВ "Ілюс" бути належним правонаступником позивача у виконавчому провадженні з виконання наказів Господарського суду Донецької області виданих у справі № 905/1976/16, на тій підставі, що СГ ТОВ "Ілюс" не є фінансовою установою, а недійсність правочину про відступлення права вимоги не є предметом розгляду цієї справи у межах вирішення питання про наявність підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні.

Водночас у постанові від 16.10.2018 у справі № 923/151/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що з укладенням договору № 67/К від 01.12.2017 та договору № 67/К/1 від 01.12.2017 про відступлення права вимоги за кредитним договором № 04.1/14/11-КЛТ від 12.09.2011 відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу - ОСОБА_2 , який не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. В цій справі Суд також послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, тому визнав правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про заміну стягувача в наказі від 02.01.2018, оскільки ОСОБА_2 не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах. При цьому Суд відхилив доводи скаржника про вихід судів за межі поданого клопотання з тих підстав, що для встановлення наявності підстав для здійснення процесуального правонаступництва суду необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника, однак в силу наведених норм права у цих правовідносинах фізична особа не може виступати кредитодавцем, і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства.

У постанові від 15.11.2018 у справі № 5008/579/2012 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що на відміну від місцевого суду суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_3 та заміни сторони у виконавчому провадженні у справі, оскільки ТОВ "Фактор Стандарт" (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ТОВ "Експедиційно-транспортна компанія "Сіко" (боржник) в обмін на грошові кошти в сумі 461 000, 00 грн, які ОСОБА_3 (новий кредитор) зобов`язалася сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу, а з укладенням договору про відступлення права вимоги № 30-16062016 у кредитному договорі № 1/4-08 від 12.02.2008 фактично відбулася заміна кредитора (яким в силу частини першої статті 1054 ЦК України може бути банк або інша фінансова установа) на фізичну особу - ОСОБА_3 , яка не може мати статус фінансових установ у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

Відповідно до частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

При передачі справ як таких, що містять виключну правову проблему, на розгляд Великої Палати, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

За якісним критерієм виключна правова проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, необхідності здійснення судового тлумачення норм закону. За своєю правовою природою виключна правова проблема має зачіпати фундаментальні (конституційні, конвенційні) права та свободи (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в ухвалі від 12.08.2019 у справі № 175/3057/17-к).

Враховуючи наведене, Суд доходить висновку, що ця справа містить виключну правову проблему у зв`язку з неоднаковим тлумаченням судом касаційної інстанції положень закону, якими врегульовано правовідносини, що виникають з договорів відступлення права вимоги та факторингу: щодо з`ясування правової природи зазначених правочинів, їх розмежування; застосування наслідків недотримання сторонами вимог щодо форми, змісту, суб`єктного складу цих договорів; підстав недійсності (нікчемності) зазначених договорів; вирішення питання щодо можливості заміни сторони у зобов`язанні на підставі цих правочинів, у тому числі як підстави для здійснення заміни учасника у правовідносинах процесуальних.

Висновки касаційного суду, викладені у наведених вище постановах, вказують на існування різних підходів до таких питань:

1. Чи є правочин, якому не притаманні ознаки, на які Велика Палата Верховного Суду звернула увагу у пункті 106 постанови від 11.09.2018 зі справи № 909/968/16 (зокрема, ознака специфічного суб`єктного складу), правочином з відступлення права вимоги, а не договором факторингу, або ж відсутність окремих з цих ознак слід розглядати як порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, що відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність?

2. Чи є порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу (які за висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 зі справи № 909/968/16, відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлюють його недійсність) підставою для висновку про недійсність правочину як нікчемного або можливою підставою визнання такого правочину недійсним як оспорюваного?

3. Чи повинен суд виходити з презумпції правомірності правочину в процесі розгляду заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні, поданої особою, яка обґрунтовує існування підстави для заміни набуттям нею права вимоги до боржника на підставі договору про відступлення права вимоги, якщо суд встановлює відсутність у цього правочину ознак, на яких наголосила Велика Палата Верховного Суду у пункті 106 постанови від 11.09.2018 зі справи № 909/968/16, зокрема щодо специфічного суб`єктного складу правочину?

За таких обставин передача цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частиною шостою статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

З огляду на викладене справа № 916/2286/16 Господарського суду Одеської області підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 294, 302 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 916/2286/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Радикал Банк" до Спільного українсько-індійського підприємства "Кораса" про стягнення 868 369, 68 грн передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя К. М. Пільков

Судді О. М. Баранець

І. В. Булгакова

Т. Б. Дроботова

Л. Й. Катеринчук

Б. Ю. Львов

В. П. Селіваненко

І. В. Ткач

Н. Г. Ткаченко