ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2019 р. Справа№ 910/7547/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Браславець Ю.Ю.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київські області

на рішення Господарського суду міста Києва

від 05.08.2019 (повний текст рішення складено 05.08.2019)

у справі №910/7547/19 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості

до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального

страхування України у Київські області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - фізична особа ОСОБА_1

про стягнення 27 521,88 грн.

В С Т А Н О В И В:

Білоцерківський міськрайонний центр зайнятості (далі - Центр зайнятості, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області (далі - Управління, відповідач) про стягнення збитків в розмірі 27 521,88 грн., завданих позивачу в зв`язку з безпідставною виплатою фізичній особі ОСОБА_1 цих коштів в якості допомоги по безробіттю.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 у справі №910/7547/19 позов задоволено. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області на користь Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості виплачену ОСОБА_1 допомогу по безробіттю в розмірі 27 521, 88 грн., а також 1 921, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило про необґрунтованість оскаржуваного рішення та його ухвалення з порушенням норм матеріального права, а також стверджувало про необхідність зупинення провадження в даній справі до набрання законної сили судовим рішення у справі № 357/11560/18, адже суд першої інстанції не врахував, що перегляд цієї справи в суді касаційної інстанції триває. З приводу заявленого позивачем розміру збитків, апелянт стверджував, що позивачем невірно визначено вказану суму допомоги. 04.02.2019 відповідачем направлено на адресу позивача листа - повідомлення про те, що 30.01.2019 ОСОБА_1 поновлена на роботі на раніше займаній посаді, однак Центр зайнятості не повідомила про своє працевлаштування, відповідно продовжувала отримувати допомогу в зв`язку із безробіттям, не маючи на це права. Відповідно позивач повинен був провести перерахунок виплаченої допомоги та зменшити ціну даного позову. Крім цього, грошові кошти, сплачені як допомога по безробіттю, мають бути стягнені саме з третьої особи - ОСОБА_1 , оскільки дана особа не повідомила суд про отримання нею коштів від позивача тощо.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив з огляду на положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що умовами для отримання допомоги по безробіттю з роботодавця є факт її виплати безробітному та поновлення цього безробітного на роботі за рішенням суду. При цьому, з роботодавця на підставі ст. 35 вказаного Закону утримується саме сума виплаченого забезпечення та вартість наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, що в свою чергу свідчить про обов`язок роботодавця відшкодувати такі виплати. Припинення виплати по безробіттю прямо пов`язане з днем поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду. Оскільки відповідач, як роботодавець, не виконав своїх зобов`язань про відшкодування коштів, виплачених застрахованій особі, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Подане відповідачем (апелянтом) клопотання про зупинення провадження у даній справі до моменту набрання законної сили судовим рішення у справі № 357/11560/18 обґрунтовано тим, що предметом спору у справі № 910/7547/19 є стягнення збитків в розмірі 27 521,88 грн., завданих позивачу в зв`язку із безпідставною виплатою відповідачем фізичній особі ОСОБА_1 цих коштів в якості допомоги по безробіттю, тоді як предметом розгляду в рамках справи № 357/11560/18, яка перебуває у провадженні Верховного Суду, є законність наказу про звільнення зазначеної особи. Згадане клопотання відхилено судом апеляційної інстанції як безпідставне та необґрунтоване, адже судом встановлено, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2019 справі № 357/11560/18, яким скасовано наказ Управління від 25.09.2018 № 475-к про звільнення ОСОБА_1 , залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.04.2019, тобто це рішення вже набрало законної сили.

Враховуючи ціну позову у даній справі (27 521,88 грн.), яка становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та відсутність клопотань учасників справи про розгляд апеляційної скарги в судовому засіданні з їх повідомленням (викликом), апеляційний суд дійшов висновку, що дана апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи, Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київські області № 475-к від 25.09.2018 ОСОБА_1 26.09.2018 звільнено з посади начальника Білоцерківського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області на підставі п. 8 ст.36 Кодексу законів про працю України відповідно до підстав, передбачених контрактом. Зазначеним наказом також вирішено виплатити третій особі грошову компенсацію за 9 календарних днів щорічної основної відпустки та 8 календарних днів щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 01.08.2017 по 26.09.2018, а також провести з ОСОБА_1 повний розрахунок та письмово повідомити її про нараховані суми, належні до виплати при звільненні.

03.10.2018 ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості з відповідною заявою про надання їй статусу безробітного та призначення передбаченої законом виплати допомоги по безробіттю.

Відповідно до наказу Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості № НТ181003 від 03.10.2018 ОСОБА_1 надано статус безробітної, а згідно наказу позивача № НТ181010 від 10.10.2018 - призначено їй допомогу по безробіттю.

Разом з цим, за матеріалами справи рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2019 у справі № 357/11560/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вимоги позивача у цій справі задоволено. Скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київські області № 475-к від 25.09.2018 про звільнення ОСОБА_1 , ії поновлено на посаді начальника Білоцерківського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області, а також стягнуто з відповідача на ії користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 64 617,52 грн.

Вказане судове рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.04.2019 та на час розгляду даного спору відповідно до ч. 2 ст. 273 ЦПК України у встановленому законом порядку набрало законної сили.

На виконання згаданого рішення суду наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області № 47-к від 30.01.2019 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Білоцерківського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області.

Як встановлено матеріалами справи, за період перебування ОСОБА_1 на обліку в службі зайнятості з 03.10.2018 по 30.01.2019 нею отримано допомогу по безробіттю в розмірі 27 521,88 грн.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до наказу позивача № НТ190208 від 08.02.2019 третій особі припинено здійснення виплат допомоги по безробіттю з 30.01.219 в зв`язку із поновленням її на роботі за рішенням суду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Наказом Центру зайнятості № НТ190208 від 08.02.2019 прийнято рішення про припинення реєстрації безробітної ОСОБА_1 у зв`язку з поновленням її на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

18.03.2019 позивач звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області з претензією № 280-02 про повернення суми виплаченої допомоги в розмірі 27 521,88 грн.

У відповідь на вказану претензію відповідач направив на адресу Центру зайнятості лист № 06/1020 від 22.04.2019, в якому просив відстрочити повернення вищенаведених коштів, однак в добровільному порядку вказаних коштів позивачу не сплатив, що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», який згідно його преамбули розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 6 вказаного Закону право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Право на забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону має також молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби і яка потребує сприяння у працевлаштуванні на перше робоче місце у разі реєстрації в установленому порядку відповідних осіб як безробітних.

Положеннями ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено такий вид забезпечення безробітного, як допомога по безробіттю.

Як вище згадувалось, згідно п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

За змістом ч. 4 ст. 35 цього Закону із роботодавця утримується: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, за змістом ст. 35 згаданого Закон наявне право Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі його поновлення на роботі за рішенням суду, а також обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Як встановлено матеріалами справи, з 03.10.2018 ОСОБА_1 як безробітна перебувала на обліку в Центрі та з 03.10.2018 по 30.01.2019 отримувала допомогу по безробіттю на загальну суму 27 521,88 грн.

Відповідно до п. 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 198 від 20.03.2013, підставою для припинення Центром зайнятості реєстрації в зв`язку з поновленням на роботі за рішенням суду є його фактичне виконання, а саме - наказ роботодавця про поновлення на роботі, з яким обов`язково ознайомлюється особа, яку поновлюють.

За змістом ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Поновлення на роботі - відновлення працівника на колишній роботі і в колишній посаді у разі його незаконного звільнення.

Питання, пов`язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника відповідно до п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення № 58 від 29.07.1993, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений згідно наказу, визнаного судом незаконним.

Як вище згадувалось, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.01.2019 у справі № 357/11560/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вимоги позивача у справі задоволено. Скасовано наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київські області № 475-к від 25.09.2018 про звільнення ОСОБА_1 , ії поновлено на посаді начальника Білоцерківського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області, а також стягнуто з відповідача на ії користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 64 617,52 грн. Вказане судове рішення на час розгляду даного спору набрало законної сили.

За приписами ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, вищевказаними нормами припинення реєстрації та, відповідно, припинення виплати допомоги по безробіттю, прямо пов`язані з днем поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду.

Разом з цим, днем поновлення зареєстрованого безробітного на роботі є день видачі роботодавцем відповідного наказу або розпорядження про поновлення працівника на посаді.

Матеріалами справи встановлено, що наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області № 47-к від 30.01.2019 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Білоцерківського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області.

Водночас, пред`явлення ОСОБА_1 позову до суду про поновлення на роботі не позбавляло ії права на отримання допомоги по безробіттю до моменту поновлення на роботі за рішенням суду, а тому не може свідчити про наявність правових підстав для звільнення відповідача від обов`язку компенсувати вартість фактично здійснених третій особі соціальних виплат на підставі ч. 4 ст. 35 згаданого Закону за період з моменту реєстрації ОСОБА_1 як безробітної, до зняття її з відповідного обліку внаслідок поновлення на роботі.

З огляду на встановлені вищенаведені обставини справи та приписи чинного законодавства, встановлений судом факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань, як роботодавця, щодо відшкодування позивачу виплаченої застрахованій особі допомоги по безробіттю (розрахунок якої є арифметично вірним та відповідає вимогам закону), а також що на момент прийняття рішення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області не надало відповідних доказів погашення заборгованості, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки місцевого суду про законність та обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 27 521,88 грн., виплачених третій особі як допомога по безробіттю, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апелянта (відповідача) з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, враховуючи приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України та ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 05.08.2019 у справі № 910/7547/19 - без змін.

Матеріали справи № 910/7547/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.11.2019

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко