ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2019 р. Справа№ 910/6592/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у Волинській області

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2019

у справі №910/6592/19 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО-ТАРА»

до: 1. Головного управління Національної поліції у Волинській області;

2. Державної казначейської служби України

про стягнення 11 863,32 грн

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО-ТАРА» (надалі - ТОВ «ЕКО-ТАРА», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУНП у Волинській області, відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі також - відповідач-2) про стягнення з Державного бюджету України майнової шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю ГУНП у Волинській області, у розмірі 11 863,32 грн, що становить вартість вилученої деревини, яка зберігалась на штрафмайданчику Ковельського відділу поліції без забезпечення відповідних умов для зберігання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2019 у справі №910/6592/19 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Державного бюджету України шкоду, заподіяну внаслідок неправомірної бездіяльності ГУНП у Волинській області в розмірі 11 863,32 грн та суму судових витрат на оплату послуг експерта в розмірі 3 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з доведеності наявності трьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме, протиправної бездіяльності відповідача-1, яка полягає в незабезпеченні належних умов зберігання вилученого майна і, як наслідок, зменшення його якості, що підтверджено відповідним висновком експертизи; шкоди у розмірі 11 863,32 грн, що було встановлено вироком Турійського районного суду Волинської області від 17.07.2017 у справі №169/291/17 (провадження № 1-кп/169/44/17); причинного зв`язку між неправомірною бездіяльністю та заподіяною шкодою, оскільки збитки понесені позивачем внаслідок незабезпечення збереження істотних ознак та властивостей вилученої деревини, у зв`язку з чим господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з державного бюджету на користь позивача майнової шкоди.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ГУНП у Волинській області звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач наголошував на безпідставному задоволенні судом позовних вимог, оскільки усі слідчі дії проводились в межах кримінального провадження у відповідності до вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), а позивачем у позовній заяві не наведено жодної слідчої дії, яка проведена з порушенням вимог закону та в результаті якої порушено його конституційні права; твердження позивача про те, що вилучена деревина протягом значного періоду часу зберігалася на штрафмайданчику Ковельського відділу поліції без забезпечення відповідних умов зберігання і як наслідок не може використовуватися за цільовим призначенням є безпідставними, надуманими та необґрунтованими; належних та допустимих доказів, що підтверджують протиправну бездіяльність ГУНП у Волинській області, а також настання шкоди (зменшення якості деревини) через неправомірні діяння працівників поліції (неналежного зберігання) позивачем не надано та судом не встановлено, а відтак, відсутні дві обов`язкові підстави для відшкодування шкоди, які є обов`язковими для доказування складу цивільного правопорушення у спорах про стягнення збитків; судом не враховано, що згідно зі статтею 100 КПК України питання зберігання та поводження з речовими доказами вирішується стороною обвинувачення; ГУНП у Волинській області діяло на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, не порушувало прав та інтересів позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУНП у Волинській області на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2019 у справі №910/6592/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 13.11.2019, встановлено ТОВ «ЕКО-ТАРА» та Державній казначейській службі України строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач наголошував на помилковості тверджень апелянта про те, що обов`язок по відшкодуванню майнової шкоди виникає лише за умови, якщо збитки настали внаслідок незаконних дій працівників поліції чи прокуратури, оскільки у даному випадку підставою для відшкодування збитків є саме бездіяльність відповідача-1, що призвела до втрати деревиною своїх істотних ознак та властивостей; відповідачем-1 проігноровано вимоги Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104, а також не дотримано вимог Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України та Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 N51/401/649/471/23/125, відповідно до яких забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування.

У судове засідання 13.11.2019 відповідач-1 та відповідач-2 явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Вислухавши думку представника позивача, враховуючи, що відповідачі не повідомили суд про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

У судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

13.11.2019 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.08.2016 працівниками поліції в місті Ковель по вулиці Луцька було зупинено автомобіль «ЗІЛ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що перевозив деревину.

За результатами огляду місця події складено протокол огляду № 94 від 01.08.2016, в якому зафіксовано, що автомобіль «ЗІЛ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з завантаженою деревиною вилучено та поміщено на майданчик Ковельського відділу поліції.

Ухвалами Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.08.2016 та від 09.09.2016 у справі № 159/2932/16-к (провадження № 1-кс/159/652/16) скасовано арешт, накладений на майно як таке, що є доказом злочину та вилучено в ході проведення огляду місяця події 01.08.2016, а саме: автомобіль марки «ЗІЛ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та причіп, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Матеріалами справи підтверджується факт повернення вилученого транспортного засобу та причіпу власнику.

Водночас, листом Прокуратури Волинської області від 07.10.2016 вих. №17-2348вих16 було доручено Ковельському відділу поліції ГУНП у Волинській області забезпечити зберігання вилученої 01.08.2016 деревини, яка зберігалась на причепі НОМЕР_2 та є речовим доказом.

Вироком Турійського районного суду Волинської області від 17.07.2017 у справі № 169/291/17 (провадження № 1-кп/169/44/17), який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28.11.2017, визнано невинуватим ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні; вирішено речові докази: деревину - пиловник породи сосни в кількості 46 штук, колоди породи вільха, що знаходиться на штрафмайданчику Ковельського відділу поліції, повернути власнику - ТОВ «ЕКО-ТАРА».

Посилаючись на неправомірну бездіяльність посадових осіб ГУНП у Волинській області, якою ТОВ «ЕКО-ТАРА» було заподіяно майнову шкоду у розмірі вартості вилученої деревини, що втратила свої якісні властивості внаслідок неналежних умов її зберігання, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову, а доводи скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також в статті 20 Господарського кодексу України, якою передбачено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування шкоди.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник у зв`язку із спричиненням позивачеві шкоди, завданої незаконною бездіяльністю ГУНП у Волинській області внаслідок неналежного зберігання речових доказів, зокрема, зберігання в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування.

Частиною 2 статті 27 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 визначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб міністерств, інших центральних органів виконавчої влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави в порядку, визначеному законом.

Статтями 1173, 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів ст. 56 Конституції України та ст.ст. 1173, 1174 ЦК України потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру шкоди;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою.

Так, спеціальна правова конструкція статей 1173, 1174 ЦК України, на відміну від загальних елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для наявності підстав для стягнення шкоди, виключає такий елемент як наявність вини.

За умовами даного делікту відповідальність органу державної влади настає у випадку незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкода), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, дії (бездіяльність) ГУНП у Волинській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування у даній справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною четвертою статті 168 КПК України.

Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 (далі - Порядок № 1104), визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Пунктом 5 Порядку № 1104 визначено, що умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування. У разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання.

Відповідно до пункту 27 Порядку № 1104 схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.

Крім того, згідно з п. 14 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України та Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 N51/401/649/471/23/125, відповідальним за зберігання речових доказів, цінностей та іншого майна, вилученого у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи і яке зберігається окремо від справи, є співробітник установи, який призначається спеціальним наказом прокурора, керівника органу служби безпеки, начальника органу внутрішніх справ, підрозділу податкової міліції або керівника апарату суду. Підставою для поміщення речових доказів на зберігання є постанова працівника органу дізнання, слідчого, прокурора, судді.

За приписами п. 33 вказаної Інструкції забороняється розміщення на зберігання речових доказів та інших об`єктів в умовах і стані, що може призвести до їх пошкодження та неможливості подальшого дослідження та використання як доказів. У разі необхідності повинні вживатися невідкладні заходи щодо приведення вилучених об`єктів у стан, який дозволяє їх подальше зберігання.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно у разі прийняття відповідного рішення (у т. ч. виправдовувального вироку суду, в якому вирішено долю речових доказів) прямо передбачений чинним законодавством.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За змістом положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, таким органом у даній справі є ГУНП у Волинській області як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення тимчасового вилученого майна, а також Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

При цьому, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеного в постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, який в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України, правомірно враховано судом першої інстанції, питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем.

При цьому, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом вказаної норми, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції правомірно враховано обставини, встановлені у вироку Турійського районного суду Волинської області від 17.07.2017 у справі №169/291/17 (провадження № 1-кп/169/44/17), який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28.11.2017 та який набрав законної сили.

Так, судом в кримінальній справі №169/291/17 встановлено, що відповідно до протоколів огляду місяця події від 01, 02 та 05 серпня 2016 року було вилучено та поміщено на майданчик Ковельського ВП автомобіль ЗІЛ-131, д.н.з. НОМЕР_1 з причепом із завантаженою деревиною, зокрема, половником породи сосна в кількості 46 колод із проведенням вимірів довжини та діаметру кожної колоди. Проведення обмірів деревини 05.08.2016 здійснювалось із залученням спеціалістів: інженера лісового господарства ДП «Турійське ЛГ» ОСОБА_2 та провідного інженера лісового господарства ДП «Турійське ЛГ» ОСОБА_3 . За результатами обмірів було складено Акт проведення обмірів та визначення групи діаметрів, сорту та вартості лісопродукції від 05.08.2016. Відповідно до вказаного Акту на автомобілі ЗІЛ-131, д.н.з. НОМЕР_1 , завантажено 46 колод половника сосни звичайної 14-54 см довжиною по 2.4 м 1-3 сорту загальним об`ємом 8,878 м.куб. загальною вартістю 11 863,32 грн.

За результатами розгляду кримінальної справи судом встановлено відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_1 , складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 Кримінального кодексу України, та вирішено долю речових доказів відповідно до вимог статті 100 Кримінального кодексу України шляхом повернення деревини - половника породи сосни в кількості 46 штук, колод породи вільха, що знаходиться на арештмайданчику Ковельського ВП, власнику - ТОВ «ЕКО-ТАРА».

Крім того, матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу необробленої деревини №1200/1200/л/2016 від 19.05.2016, який укладений між Державним підприємством «Турійське лісове господарство» та ТОВ «ЕКО-ТАРА», зі змісту якого вбачається, що за результатами проведення аукціону із продажу ресурсів необробленої деревини за 3 квартал 2016 року позивачем було придбано необроблену деревину загальною вартістю 189 110,00 грн. Асортимент, породу, характеристики та ціну товару визначено в аукціонному свідоцтві № 1200/л/2016 від 19.05.2016 та у розділі 3 договору №1200/1200/л/2016 від 19.05.2016.

На підтвердження недотримання відповідачем-1 покладених на нього обов`язків із забезпечення збереження вилученого майна у відповідності до положень Порядку № 1104, позивачем надано суду першої інстанції копію висновку експерта №1705 за результатами проведення товарознавчої експертизи на замовлення позивача, складеного судовим експертом Дуць Д. Л. (свідоцтво № 1846 від 25.11.2016).

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що судовим експертом були встановлені наступні обставини: на огляд 24.04.2018 о 13:30 на території Ковельського відділу поліції було представлено деревину у вигляді колод, таку як була придбана згідно з договором купівлі-продажу необробленої деревини від 19.05.2016. Під час огляду представленої деревини виявлено, що дана деревина зберігається на території відділення поліції (на відкритій ділянці, під відкритим небом), деревина піддавалась впливу негативної дії зовнішнього середовища (перепаду температури, вологості тощо), від якого вона намокала, всихалася, відповідно й - відбувалися процеси всихання, гниття та часткового руйнування, які й спричинили зменшення якості внаслідок 2-річного перебування такої деревини на відкритій ділянці. Судовим експертом було зроблено висновки, відповідно до яких якість деревини не відповідає технічним умовам та ГОСТу для виготовлення плоских дерев`яних палет.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Статтею 104 ГПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Дослідивши та оцінивши зазначений висновок експерта за правилами ст. 86 ГПК України, апеляційний господарський суд погоджується з позицією суду першої інстанції, стосовно того, що такий не викликає сумнівів у його правильності, не містить розбіжностей та відповідає вимогам чинного законодавства, у тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності та обґрунтованості, а тому є належним та допустимим доказом відповідно до ст. 76 ГПК України, що підтверджує факт зменшення якості вилученої деревини, внаслідок незабезпечення умов її зберігання на штрафмайданчику Ковельського ВП, та непридатності використання такої деревини в подальшому для виготовлення плоских дерев`яних палет, з метою чого таку деревину було придбано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції при розгляді даної справи дійшов обґрунтованого висновку про наявність трьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме, протиправної бездіяльності відповідача-1, яка полягає в незабезпеченні належних умов зберігання вилученого майна і, як наслідок, зменшення його якості, що підтверджено відповідним висновком експертизи; шкоди у розмірі 11 863,32 грн, що було встановлено у вироку Турійського районного суду Волинської області від 17.07.2017 у справі № 169/291/17 (провадження № 1-кп/169/44/17); причинного зв`язку між неправомірною бездіяльністю та заподіяною шкодою, оскільки збитки понесені позивачем внаслідок незабезпечення збереження істотних ознак та властивостей вилученої деревини, у зв`язку з чим наявна необхідність у відшкодуванні позивачеві збитків у повному обсязі.

При цьому, доводи апелянта про те, що усі слідчі дії проводились відповідачем-1 в межах кримінального провадження у відповідності до вимог КПК України, а позивачем у позовній заяві не наведено жодної слідчої дії, яка проведена з порушенням вимог закону, колегія суддів відхиляє, оскільки у даному випадку підставою для відшкодування збитків є саме бездіяльність відповідача-1, що призвела до втрати деревиною своїх істотних ознак та властивостей.

За приписом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю, зокрема, органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою. Відшкодування такої шкоди органом державної влади, оскільки останній фінансується з державного бюджету України, здійснюється з відповідного бюджету. Відтак, участь органів Державного казначейства України як іншого відповідача є ознакою, притаманною для всіх спорів про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пп. 2 п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У рішенні Конституційного суду України №12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі № 1-36/2001 визначено, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

З огляду на викладене, відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватися лише за рахунок коштів державного бюджету, а тому заявлена до стягнення шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені судом обставини, повно та всебічно оцінивши наявні у справі докази, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з Державного бюджету України на користь ТОВ «ЕКО-ТАРА» шкоди в розмірі 11 863,32 грн, заподіяної внаслідок неправомірної бездіяльності ГУНП у Волинській області.

Згідно з приписами ч. 1-3 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010, в яких зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність прийняття судом оскаржуваної ухвали у даній справі.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 01.08.2019 у справі №910/6592/19 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга ГУНП у Волинській області - без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2019 у справі №910/6592/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва міста Києва від 01.08.2019 у справі №910/6592/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6592/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 18.11.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська