ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" листопада 2019 р. м. Київ Справа № 911/1870/19

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Петрус-Алко (03115, м. Київ, вул. Святошинська, буд. 32)

до Товариства з обмеженою відповідальністю АСТЕРС ГРУП (08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Лісова, буд. 6-Г)

про стягнення 586456,39 грн. заборгованості за договором поставки № 1І021647 від 17.01.2014 р., у тому числі 443102,96 грн. основного боргу, 16635,50 грн. 3% річних, 85164,90 грн. пені, 41553,03 грн. інфляційних втрат.

секретар судового засідання: Демідова А.А.

Представники сторін:

від позивача: Нор А.Г. (ордер ТР № 032345 від 29.08.2019 р.);

від відповідача: Павленко С.В. (свідоцтво адвоката № 000531 від 30.11.2018 р.; довіреність б/н від 20.05.2019 р.).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Петрус-Алко (далі ТОВ Петрус-Алко, позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю АСТЕРС ГРУП (далі ТОВ АСТЕРС ГРУП, відповідач) про стягнення 679155,26 грн. заборгованості за договором поставки № 1І021647 від 17.01.2014 р., у тому числі 501848,22 грн. основної заборгованості, 14639,89 грн. 3% річних, 123824,10 грн. пені, 38843,05 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 1І021647 від 17.01.2014 р., у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 501848,22 грн. основної заборгованості, 14639,89 грн. 3% річних, 123824,10 грн. пені, 38843,05 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.07.2019 р. було відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 29.08.2019 р.

Підготовче засідання відкладалось.

27.08.2019 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив б/н від 21.08.2019 р. (вх. № 16208/19 від 27.08.2019 р.) на позовну заяву, за змістом якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач, посилаючись на пункт 7.10 договору № 1І021647 від 17.01.2014 р., зазначає, що оскільки з тексту видаткових накладних, наданих позивачем, на думку ТОВ АСТЕРС ГРУП, неможливо ідентифікувати особу представника покупця та встановити повноваження особи, яка отримала товар, через наявність лише підпису, то такі видаткові накладні не оформлені неналежним чином, а відтак, відповідач вправі здійснити затримку розрахунку до надання документів, передбачених п. 3.6 вказаного договору. Поряд з цим, відповідач наголошує, що оскільки оплата за товар відповідно до договору здійснюється лише після його реалізації, то, з огляду на відсутність доказів такої реалізації поставленого товару, у ТОВ АСТЕРС ГРУП ще не настав обов`язок по оплаті за договором № 1І021647 від 17.01.2014 р. Окрім того, як вважає відповідач, у зв`язку із недоведеністю ТОВ Петрус-Алко існування основного боргу, штрафні санкції, інфляційні втрати та 3% річних нараховані останнім безпідставно.

29.08.2019 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 29.08.2019 р. (вх. № 16333/19 від 29.08.2019 р.), за змістом якого відповідач просить суд долучити до матеріалів справи копії накладних на повернення товару позивачеві на загальну суму 720717,60 грн. та копії довіреностей на осіб, які були уповноважені останнім на отримання такого товару.

29.08.2019 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява № 29/08-2019 від 29.08.2019 р. (вх. № 16345/19 від 29.08.2019 р.) про зменшення розміру позовних вимог та повернення судового збору, за змістом якої позивач просить суд стягнути з відповідача 443102,96 грн. основного боргу за договором поставки № 1І021647 від 17.01.2014 р., 16635,50 грн. 3% річних, 85164,90 грн. пені, 41553,03 грн. інфляційних втрат. Заява мотивована тим, що при поданні даного позову ТОВ Петрус-Алко помилково не було враховано той факт, що ТОВ АСТЕРС ГРУП повернуло позивачу нереалізований товар на суму 58746,96 грн. Також позивачем було перераховано розмір 3% річних, в результаті чого останній збільшився до 16635,50 грн. Водночас, ТОВ Петрус-Алко здійснило перерахунок заявленої до стягнення пені, зменшивши її розмір до 85164,90 грн., а щодо інфляційних втрат позивач просить стягнути їх в сумі 41553,03 грн.

Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у сумі 8796,85 грн., а також повернути із Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір у сумі 1390,48 грн. в частині зменшених позовних вимог.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.08.2019 р. підготовче засідання у даній справі було відкладено на 19.09.2019 р., а також прийнято заяву позивача № 29/08-2019 від 29.08.2019 р. (вх. № 16345/19 від 29.08.2019 р.) про зменшення розміру позовних вимог.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.09.2019 р. було повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю Петрус-Алко судовий збір у сумі 1390,48 грн., сплачений та перерахований до Державного бюджету України згідно з платіжним дорученням № 80050 від 24.07.2019 р.

04.09.2019 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь № 03/09-2019 від 03.09.2019 р. (вх. № 16812/19 від 04.09.2019 р.) на відзив, за змістом якої позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції ТОВ Петрус-Алко зазначає, що, на його переконання, наявні в матеріалах справи видаткові накладні на поставку товарів за договором поставки № 1І021647 від 17.01.2014 р. містять всі визначені чинним законодавством обов`язкові реквізити первинних документів, відомості про господарські операції, кількісні і вартісні показники товарів тощо. Окрім того, позивач вказує, що відсутність у таких видаткових накладних назви посади осіб, які отримували товар, за наявності їх підписів та відтисків печаток юридичної особи ТОВ АСТЕРС ГРУП, є доказом участі відповідача у здійсненні відповідних господарських операцій, та, на думку позивача, не може свідчити про те, що товар було отримано неуповноваженими особами, а також, що такі видаткові накладні є оформленими неналежним чином.

Поряд з цим, ТОВ Петрус-Алко зазначає, що твердження відповідача про правомірність затримки ним розрахунку з позивачем з огляду на відсутність доказів реалізації поставленого товару, є, на переконання останнього, необґрунтованим. З цього приводу позивач, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 22.02.2018 р. у справі № 910/699/17, зазначає, що реалізація товару, в залежність від якої у п. 7.9 договору № 1І021647 від 17.01.2014 р. поставлено його оплату, не може вважатись обставиною, яка має неминуче настати у розумінні ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, а відтак, до правовідносин сторін у даній справі підлягають застосуванню положення ч. 1 ст. 692 ЦК України, відповідно до якої покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, тобто, строк виконання ТОВ АСТЕРС ГРУП грошового зобов`язання за договором поставки № 1І021647 від 17.01.2014 р. є таким, що настав з моменту підписання останнім видаткових накладних.

12.09.2019 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив б/н від 20.08.2019 р. (вх. № 17367/19 від 12.09.2019 р.) на заяву № 29/08-2019 від 29.08.2019 р. про зменшення розміру позовних вимог, за змістом якого відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач наполягає на тому, що оскільки оплата за товар відповідно до договору здійснюється лише після його реалізації, то, з огляду на відсутність доказів такої реалізації поставленого товару, у ТОВ АСТЕРС ГРУП ще не настав обов`язок по оплаті за договором № 1І021647 від 17.01.2014 р. Водночас, на переконання відповідача, зменшуючи суму основного боргу позивач, відповідно, повинен був зменшити і розмір нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, в той час як останній після здійснення перерахунку його збільшив.

Окрім того, як вважає відповідач, у зв`язку із недоведеністю ТОВ Петрус-Алко існування основного боргу, штрафні санкції, інфляційні втрати та 3% річних взагалі нараховані останнім безпідставно.

20.09.2019 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 17.09.2019 р. (вх. № 18016/19 від 20.09.2019 р.), за змістом якого останній зазначає, що оскільки наданий позивачем на підтвердження розміру заборгованості відповідача акт перевірки взаєморозрахунків не є первинним документом, то, відповідно, не може підтвердити чи спростувати наявність заборгованості у ТОВ АСТЕРС ГРУП перед ТОВ Петрус-Алко. Поряд з цим, відповідач наголошує, що вказаний акт перевірки взаєморозрахунків також не встановлює факт того, що обов`язок по оплаті за договором № 1І021647 від 17.01.2014 р. настав, оскільки з нього не вбачається, що товар було реалізовано.

Окрім того, як вказує ТОВ АСТЕРС ГРУП, зазначений акт, поданий позивачем, містить дані щодо розрахунків за всіма правовідносинами сторін, у тому числі за договором про переведення боргу № v1184 від 31.01.2015 р. на суму 487,50 грн., а відтак, заборгованість відповідача перед позивачем становить 442615,46 грн.

У судовому засіданні 21.10.2019 р. представник позивача підтримував позовні вимоги, представник відповідача підтримував позицію, викладену у відзиві на позов та клопотанні б/н від 17.09.2019 р. (вх. № 18016/19 від 20.09.2019 р.).

Водночас, у судовому засіданні 21.10.2019 р. представники позивача та відповідача заявили про надання суду всіх наявних у ТОВ Петрус-Алко та ТОВ АСТЕРС ГРУП доказів, що мають значення для вирішення даного спору.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.10.2019 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.11.2019 р.

У судовому засіданні 04.11.2019 р. представник позивача підтримував позовні вимоги у повному обсязі; представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

У судовому засіданні 04.11.2019 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

17.01.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Петрус-Алко (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю АСТЕРС ГРУП (покупець) було укладено договір № 1І021647, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з замовленням покупця, поставити товар, а покупець зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти товар і оплатити його вартість за цінами, зазначеними в накладній, та які не можуть перевищувати цін, узгоджених в специфікації.

Також 17.01.2014 р. між ТОВ Петрус-Алко та ТОВ АСТЕРС ГРУП було підписано Протокол розбіжностей до договору № 1І021647 від 17.01.2014 р., згідно з яким сторони дійшли згоди, що пункти договору чинні (дійсні) в редакції постачальника, викладені в Протоколі розбіжностей, усі інші пункти залишаються чинними в редакції покупця, викладеній в договорі.

Відповідно до п. 3.1 договору товар поставляється постачальником у відповідності з замовленням покупця по асортименту, кількості та цінами в строк, зазначений в замовленні.

Згідно з п. 3.4 договору пунктом поставки товару за цим договором є склад покупця, адреса якого вказана в замовленні. Поставка товару до місця передачі здійснюється транспортом постачальника. Датою поставки є дата отримання покупцем товару на складі покупця.

Пунктом 3.6 договору передбачено, що постачальник при поставці відповідної партії товару передає покупцю наступну супровідну документацію: накладні, в яких повинно бути чітко зазначено кількість відвантаженого товару, ціна за одиницю товару без ПДВ, вартість без ПДВ, сума ПДВ, загальна вартість з ПДВ; товарно-транспортні накладні; податкові накладні; належним чином засвідчені копії посвідчення якості, ветеринарних свідоцтв чи довідок (для товарів тваринного походження), сертифікатів відповідності, в разі необхідності сертифікат про визнання іноземного сертифікату, гігієнічні висновки (для товарів, що не підлягають обов`язковій сертифікації), інструкції з використання, гарантійні сертифікати, технічні паспорти тощо, що вимагається відповідно до законодавства України для оптової чи роздрібної торгівлі; коригувальні податкові накладні у випадку повернення товару; погоджений з покупцем примірник замовлення.

Відповідно до пп. 3.7.1 п. 3.7 договору у випадку, якщо товар не виходить на необхідний рівень продажу в мережі магазинів Фуршет для вказаної категорії товару, або, якщо товар не був реалізований на протязі строку його придатності, або товар виявився неякісним при тестуванні, покупець направляє на адресу уповноваженого представника постачальника повідомлення про обсяг та причини повернення товару, який постачальник зобов`язаний протягом 5 календарних днів з моменту одержання повідомлення від покупця вивезти зі складу покупця.

Згідно з пп. 3.7.2 п. 3.7 договору покупець оформлює повернення товарів за допомогою накладної на повернення товарів.

Відповідно до п. 5.1 договору перехід права власності на товар від постачальника до покупця здійснюється в момент приймання-передачі товару на складі покупця.

Згідно з п. 7.1 договору покупець оплачує товар, що поставляється за цінами, погодженими сторонами в специфікації та підтвердженими у накладних.

Пунктом 7.8 договору передбачено, що загальна сума цього договору складається з суми накладних, по яким була здійснена поставка товару.

Відповідно до п. 7.9 договору оплата за товар здійснюється в українській національній валюті в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника після його реалізації кожні 45 днів.

Пунктом 7.11 договору передбачено, що зобов`язання покупця по оплаті товару вважається виконаним з моменту списання коштів з його банківського рахунку.

Відповідно до п. 7.12 договору не пізніше кожного 08 числа місяця уповноважений представник постачальника зобов`язаний отримати документи в офісі покупця (за адресою м. Київ, вул. Сосюри 6).

Згідно з п. 7.13 договору, не рідше ніж кожні три місяці, з моменту укладення цього договору, сторони зобов`язані підписувати акти звірки взаєморозрахунків. Акти звірки взаєморозрахунків по цьому договору підписуються не пізніше кожного 30 числа першого місяця наступного кварталу.

У відповідності з п. 8.6 договору (з урахуванням протоколу розбіжностей), у випадку затримки однієї із сторін договору в перерахуванні будь-яких платежів, передбачених даним договором, сторона - боржник зобов`язана сплатити іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 10.1 договору (з урахуванням протоколу розбіжностей) передбачено, що даний договір набирає силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 р., а в частині виконання зобов`язань до повного їх виконання.

Як стверджує позивач, постачальником на виконання умов договору № 1І021647 від 17.01.2014 р. була здійснена поставка товару покупцю, що підтверджується, зокрема, видатковими накладними № Б-ЛТ002543 від 30.04.2018 р. на суму 185640,00 грн., № Б-БР022322 від 08.05.2018 р. на суму 18280,20 грн., № Б-БР-024945 від 22.05.2018 р. на суму 36295,80 грн., № Б-БР026258 від 29.05.2018 р. на суму 21483,00 грн., № Б-БР027568 від 06.06.2018 р. на суму 10713,00 грн., № Б-БР028855 від 12.06.2018 р. на суму 28401,00 грн., № Б-БР030125 від 19.06.2018 р. на суму 16465,20 грн., № Б-БР031481 від 26.06.2018 р. на суму 22313,40 грн., № Б-БР033869 від 10.07.2018 р. на суму 25380,00 грн., № Б-БР041633 від 22.08.2018 р. на суму 120342,00 грн., № Б-БР043113 від 29.08.2018 р. на суму 7612,20 грн., № Б-БР044472 від 04.09.2018 р. на суму 17061,00 грн., № Б-БР045728 від 11.09.2018 р. на суму 16020,00 грн., № Б-БР046829 від 18.09.2018 р. на суму 37394,40 грн., № Б-БР048758 від 25.09.2018 р. на суму 26210,40 грн.

Позивач зазначив, що ТОВ АСТЕРС ГРУП було повернуто ТОВ Петрус-Алко товар на суму 87763,38 грн., що підтверджується накладними на повернення, копії яких долучено до матеріалів справи.

Крім того, між ТОВ АСТЕРС ГРУП та ТОВ Петрус-Алко було підписано акт звірки розрахунків за період з 01.07.2019 р. до 31.07.2019 р. на суму 443102,96 грн., з якого, зокрема, вбачається, що за договором № 1І021647 від 17.01.2014 р. було повернуто товар на суму 58746,96 грн. (оригінал акту перевірки розрахунків, копію якого долучено до справи, було оглянуто судом).

Оскільки в порушення своїх договірних зобов`язань відповідачем не було здійснено оплати вартості поставленого позивачем товару в сумі 443102,96 грн., то у ТОВ АСТЕРС ГРУП утворилась заборгованість у зазначеному розмірі, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, посилався на те, що: надані позивачем видаткові накладні належним чином не оформлені, оскільки з їх тексту неможливо ідентифікувати особу та встановити повноваження особи, яка отримала товар; позивачем не надано відповідачу належним чином оформлені документи, що передбачені п. 3.6 договору, у зв`язку з чим відповідач має право затримати оплату за товар. Також відповідач наголошував на тому, що строк оплати поставленого позивачем відповідачу товару не настав, оскільки у позивача немає відомостей щодо реалізації відповідачем поставленого товару.

Поряд з цим, як вказує ТОВ АСТЕРС ГРУП, акт перевірки взаєморозрахунків, поданий позивачем, містить дані щодо розрахунків за всіма правовідносинами сторін, у тому числі за договором про переведення боргу № v1184 від 31.01.2015 р. на суму 487,50 грн., а відтак, заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 1І021647 від 17.01.2014 р. становить 442615,46 грн.

Як встановлено судом, 31.01.2015 р. між ДП «ФУРШЕТ ЦЕНТР» (первісний боржник), ТОВ «АСТЕРС ГРУП» (новий боржник) та ТОВ «Петрус-Алко» (кредитор) було укладено договір № v1184 про переведення боргу, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний боржник переводить на нового боржника борг у розмірі 487,50 грн., який виник перед кредитором за договором переведення боргу № ЕА/163 від 02.04.2013 р., укладеним між ДП «Сеть-Маркет» та первісним боржником, а новий боржник приймає на себе зобов`язання сплатити кредитору суму боргу на умовах, передбачених договором поставки, що зазначається в п. 1.1 основного договору та даним договором.

З акту перевірки розрахунків між ТОВ «АСТЕРС ГРУП» та ТОВ «Петрус-Алко» за період з 01.07.2019 р. по 31.07.2019 р. (з вхідним залишком за всіма рахунками по відносинах з постачальником у розмірі 501849,92 грн.) на суму 443102,96 грн., слідує, що вказаний акт складений за всіма відносинами між постачальником та покупцем.

За твердженням відповідача, заборгованість останнього за договором № v1184 від 31.01.2015 р. включена в акті перевірки розрахунків до загальної суми заборгованості станом на 01.07.2019 р.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Між тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається як на підставу виникнення правовідносин, за якими утворилась заборгованість, на договір № 1І021647 від 17.01.2014 р. Водночас, позовна заява ТОВ «Петрус-Алко» не містить вимоги про стягнення заборгованості за договором про переведення боргу № v1184 від 31.01.2015 р.

Суд зазначає, що звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

У свою чергу, підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують позов, зокрема, факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення. Поряд із цим, підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування та є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, при зверненні з даним позовом до суду позивач посилався на порушення з боку відповідача договору № 1І021647 від 17.01.2014 р. та зазначав про те, що даний позов - про стягнення заборгованості, з посиланням на умови договору про поставку товару.

Отже, підставою виникнення вимог заявника за даним позовом є факт порушення умов правочину іншою стороною, які випливають зі змісту договору № 1І021647 від 17.01.2014 р.

При цьому, вимоги про стягнення боргу за договором про переведення боргу № v1184 від 31.01.2015 р. та за договором поставки № 1І021647 від 17.01.2014 р. не пов`язані підставою виникнення (виникли з різних договорів) та не пов`язані доказами, оскільки документи, що підтверджують виконання кожного договору є різними.

З огляду на зазначене, суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 487,50 грн. основного боргу з огляду на виникнення заборгованості з інших, аніж заявлені у даному позові, підстав.

Водночас, відповідачем не було надано суду доказів сплати 442615,46 грн. основного боргу за поставлений позивачем товар, наявність якого (боргу) засвідчено в акті перевірки розрахунків за період з 01.07.2019 р. по 31.07.2019 р.

Судом встановлено, що сторони у своїх заявах по суті справи, поясненнях і запереченнях, а також в актах звірки взаємних розрахунків посилались на договір № 1І021647 від 17.01.2014 р. як на підставу виникнення відносин щодо поставки позивачем відповідачеві товару у квітні вересні 2018 року.

Проте, як вбачається з умов договору № 1І021647 від 17.01.2014 р. та протоколу розбіжностей від 17.01.2014 р. до договору № 1І021647 від 17.01.2014 р., даний договір набирає силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 р., а в частині виконання зобов`язань до повного їх виконання.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частинами 1, 4 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до приписів статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ч.ч. 1-3, ч.ч. 5, 7 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Суд констатує, що доказів укладення додаткових угод щодо продовження дії договору чи будь-яких інших доказів на підтвердження того, що дію договору було продовжено, до матеріалів справи надано не було.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що укладений між позивачем та відповідачем договір № 1І021647 від 17.01.2014 р. в частині зобов`язання щодо поставки товару припинив свою дію 31.12.2017 р.

При цьому, у зазначених вище видаткових накладних, які долучені до матеріалів справи на підтвердження поставки позивачем відповідачеві товару, посилання на договір № 1І021647 від 17.01.2014 р. як на підставу здійснення такої поставки є відсутніми.

Отже, поставка у період з 30.04.2018 р. до 25.09.2018 р. товару, заборгованість за якою позивач просить суд стягнути з відповідача, була здійснена після закінчення дії договору № 1І021647 від 17.01.2014 р.

Поряд з цим, відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З викладеного вище вбачається, що між позивачем та відповідачем щодо поставки товару у квітні вересні 2018 року було укладено договір у спрощений спосіб. Відповідно до цього договору позивач зобов`язався передати у власність відповідача товар, а відповідач, в свою чергу, прийняти і оплатити його.

За змістом ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З урахуванням викладеного, заперечення відповідача в частині надання позивачем видаткових накладних, належним чином не оформлених, як це передбачено п. 3.6 договору, а також що строк оплати поставленого позивачем відповідачу товару не настав, оскільки у позивача немає відомостей щодо реалізації відповідачем поставленого товару, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки поставка товару у квітні вересні 2018 року була здійснена поза межами дії договору № 1І021647 від 17.01.2014 р.

Суд звертає увагу, що будь-яких доказів протилежного матеріали справи не містять.

Отже, судом критично оцінюються доводи відповідача про те, що у нього не виник обов`язок з оплати отриманого товару, оскільки за умовами ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний був оплачувати товар одразу після його прийняття.

Таким чином, матеріали свідчать про те, що відповідач належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами заявлених до нього вимог про стягнення заборгованості за поставлений товар у повному обсязі не спростував.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 442615,46 грн. основного боргу (443102,96 грн. (заявлена позивачем сума до стягнення) 487,50 грн. (сума, заявлена до стягнення безпідставно, оскільки на цю суму було укладено інший договір про переведення боргу)) є доведеними, обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню в цій частині.

Також позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 85164,90 грн. пені на підставі п. 8.6 договору за період з 27.02.2019 р. до 28.08.2019 р.

Слід зазначити, що приписами п. 3 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Поряд з цим, згідно з ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 547, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватись пенею (неустойка), що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Водночас, відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Однак, у даному випадку забезпечення неустойкою (у вигляді пені та штрафу) виконання відповідачем зобов`язання зі сплати поставленого позивачем після закінчення дії договору товару припинилося у зв`язку із припиненням дії договору.

З наданого позивачем розрахунку пені, долученого до позовної заяви, вбачається, що позивач заявляє до стягнення з відповідача пеню, нараховану за прострочення сплати товару, поставленого після припинення дії договору. Проте, іншої угоди, якою б було забезпечено неустойкою виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати поставленого товару після припинення дії договору № 1І021647 від 17.01.2014 р., сторонами спору до суду не надано.

З урахуванням зазначеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 85164,90 грн. пені з огляду на відсутність встановленого за згодою сторін та вчиненого у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання з оплати поставленого у квітні вересні 2018 року товару у вигляді пені.

Крім того, позивач, враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов`язання щодо здійснення розрахунку за поставлений товар, просить суд стягнути з відповідача 16635,50 грн. 3% річних та 41553,03 грн. інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що розмір 3% річних було визначено позивачем у сумі 16635,50 грн., нарахованій на заборгованість відповідача, з урахуванням часткових оплат, за загальний період з 02.05.2019 р. до 28.08.2019 р.

Згідно з вірним арифметичним розрахунком, здійсненим судом за вірно визначеною датою виникнення заборгованості, а також за сумою заборгованості з урахуванням часткових оплат, 3% річних підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 17102,77 грн., у тому числі -

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
185152.5002.05.2018 - 02.06.2018323 %486.98
97876.6203.06.2018 - 11.07.20194043 %3250.04
39129.6612.07.2019 -28.08.2019 483 %154.37
18280.2009.05.2018 - 28.08.20194773 %716.68
36295.8023.05.2018 - 28.08.20194633 %1381.23
21483.0030.05.2018 - 28.08.20194563 %805.17
1071307.06.2018 - 28.08.20194483 %394.47
28401.0013.06.2018 - 28.08.20194423 %1031.77
16465.2020.06.2018 - 28.08.20194353 %588.69
22313.4027.06.2018 - 28.08.20194283 %784.94
2538011.07.2018 - 28.08.20194143 %863.62
12034223.08.2018 - 28.08.20193713 %3669.61
7612.2030.08.2018 - 28.08.20193643 %227.74
17061.0005.09.2018 - 28.08.20193583 %502.01
1602012.09.2018 - 28.08.20193513 %462.17
37394.4019.09.2018 - 28.08.20193443 %1057.29
26210.4026.09.2018 - 28.08.20193373 %725.99
Однак, оскільки суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, то 3% річних підлягають стягненню з відповідача у заявленому позивачем розмірі в сумі 16635,50 грн.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 41553,03 грн., нарахованих на заборгованість відповідача в сумі 501848,22 грн. за період з вересня 2018 р. по липень 2019 р.

Слід зазначити, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу, з урахуванням індексу інфляції, визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочення.

Сума боргу, з урахуванням індексу інфляції, повинна розраховуватися виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Отже, згідно з арифметичним розрахунком, здійсненим судом, з огляду на правильне визначення початку прострочення заборгованості за повні місяці прострочення виконання грошового зобов`язання та розміру заборгованості, інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 38799,10 грн., а саме -

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
01.10.2018 - 30.06..721.07738799.10540159.82
За таких обставин, заявлена позивачем вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню в сумі 38799,10 грн.

З огляду на все викладене вище, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог у даній справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Решта долучених до матеріалів справи доказів та наданих сторонами пояснень була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1, п. 3 ч. 4, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю АСТЕРС ГРУП (08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Лісова, буд. 6-Г, код 35995595) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Петрус-Алко (03115, м. Київ, вул. Святошинська, буд. 32, код 36942172) 442615 (чотириста сорок дві тисячі шістсот п`ятнадцять) грн. 46 коп. основного боргу, 16635 (шістнадцять тисяч шістсот тридцять п`ять) грн. 50 коп. 3% річних, 38799 (тридцять вісім тисяч сімсот дев`яносто дев`ять) грн. 10 коп. інфляційних втрат, 7470 (сім тисяч чотириста сімдесят) грн. 75 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 14.11.2019 р.

Суддя В.М. Бабкіна