ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року Справа № 915/1924/19

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Берко О.В.

представника позивача: не з`явився;

представника відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державної екологічної інспекції у Миколаївській області

(54055, м.Миколаїв, вул.Дзержинського, буд.134, ),

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Мірошника Олександра Миколайовича

(

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

про: відшкодування збитків в розмірі 3959,80 грн заподіяних внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки на території природно-заповідного фонду, -

в с т а н о в и в:

27.08.2019 Державна екологічна інспекція у Миколаївській області звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою №14/14-17/1999 від 27.08.2019 (вх.№13736/19), в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Мірошника Олександра Миколайовича на користь держави в особі Державної екологічної інспекції у Миколаївській області 3959,80 грн на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки на території природно-заповідного фонду в бюджет Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. Крім того, в позовній заяві позивач зазначив в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Національний природний парк "Бузький Гард".

Ухвалою суду від 02.09.2019 даний позов залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, - десять днів з дня вручення цієї ухвали.

09.09.2019 разом із супровідним листом №14/14-17/2117 від 06.09.2019 від позивача до суду надійшла позовна заява №14/14-17/2108 від 06.09.2019 (вх.№14292/19) на виконання вимог, викладених в ухвалі суду від 02.09.2019 по справі №915/1924/19.

Крім того, в позовній заяві позивач не обґрунтував необхідність залучення Національного природного парку "Бузький Гард" в якості ІІІ особи у відповідності до ч.3 ст.50 ГПК України.

В обґрунтуванням позовних вимог позивач, посилаючись на положення ст.ст.6, 13, 14, 16, 66, 68 Конституції України, ст.ст.22, 1166 ЦК України, ст.ст.4, 6, 7, 14, 16, 20, 53, 64 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", ст.ст.20-2, 40, 68, 69, 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст.ст.4, 13, 14, 15, 20, 54-57, 75, 161-164 ГПК України, зазначає, що 27.02.2019 державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області Мельник І.Л. під час проведення рейду та

обстеження території Національного природного парку "Бузький Гард" (с.Мигія, Первомайського району, Миколаївської області) встановлено, що на острові Великий Мигіївський, який належить до природно-заповідного фонду, ФОП Мірошник Олександр Миколайович здійснив самовільне розміщення дерев`яних наметів, тентів та побутового сміття чим порушив вимоги ст.ст.14, 16, 53 Закону України "Про природно-заповітний фонд України". Доказами вчинення правопорушення є протокол про адміністративне правопорушення №000311 від 28.03.2019 з поясненнями порушника та акт обстеження. Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.04.2019 ФОП Мірошника О.М. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.91 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) (порушення правил охорони та використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Відповідач визнав свою вину у вчинення адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 23.04.2019.

Своїми діями відповідач завдав державі матеріальну шкоду на суму 3959,80 грн, що підтверджується розрахунком розміру шкоди від 01.04.2019. Розмір збитків розраховано відповідно до "Такс для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповітний фонд внаслідок самовільного використання земель, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту), забруднення та засмічення їх територій" (Додаток 10 до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 №541). Розмір шкоди за самовільне зайняття земельної ділянки під встановлення наметів та тентів нараховується за "Методикою визначення розмірів шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту), без спеціального дозволу", затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 №963 для всіх категорій земель (крім земель житлової та громадської забудови). Позивач вказує, що шкода заподіяна відповідачем, підлягає стягненню в бюджет Мигіївської сільської ради, Первомайського району, Миколаївської області, на розрахунковий рахунок №4308, код бюджетної класифікації 24062100, , МФО 899998 банк УК у Первомайському районі Миколаївської області, Казначейство України. Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання даного спору, а саме: на адресу ФОП Мірошника О.М. направлено лист №02/02-02/1490 від 27.06.2019 з пропозицією добровільного відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення природоохоронного законодавства. В добровільному порядку шкоду не відшкодовано. Позивач вказує, що дії відповідача є протиправними та вчинені з його вини (самовільне розміщення дерев`яних наметів, тентів та побутового сміття на території ПЗФ), а між цими діями та заподіяними збитками наявний причинно-наслідковий зв`язок. Викладені обставини свідчать про наявність всіх елементів складу правопорушення, що має наслідком відповідальність у вигляді стягнення збитків, а відтак свідчить про правомірність та обґрунтованість позовних вимог позивача. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою суду від 13.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 10.10.2019. Крім того, суд зобов`язав позивача надати суду, в строк до 10.10.2019 правове обґрунтування необхідності залучення до участі у справі Національного природного парку "Бузький Гард" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

20.09.2019 від позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення №14/14-17/2236 від 19.09.2019 (вх.№14843/19), в яких він надав пояснення щодо залучення до участі у справі Національного природного парку "Бузький Гард" в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Судом у підготовчому засіданні 10.10.2019 протокольною ухвалою відмовлено позивачу у клопотанні про залучення до участі у справі Національного природного парку "Бузький Гард" в якості третьої особи, оскільки, на думку суду, рішення у даній справі не вплине на його права та обов`язки.

Ухвалою суду від 10.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 31.10.2019.

Відповідач не скористався наданим йому ч.ч.1, 2, 4 ст.161 ГПК України правом на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Сторони явку повноважних представників у судові засідання 10.10.2019 та 31.10.2019 не забезпечили, про дату та час судових засідань були повідомленні належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Господарським судом також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.1) ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причини неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представників сторін.

У судовому засіданні 31.10.2019 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Указом Президента України №279/2009 від 30.04.2009 на території Арбузинського, Братського, Вознесенського, Доманівського та Первомайського районів Миколаївської області створено національний природний парк "Бузький Гард" площею 6138,13 гектарів земель, у тому числі 2650,85 гектара земель, що вилучаються в установленому порядку та надаються парку у постійне користування, і 3487,28 гектара земель, що включаються до його складу без вилучення у власників земельних ділянок та землекористувачів (а.с.33-34).

Національним природним парком "Бузький Гард" в особі директора Артамонова В.А. укладено Договір №7/1 про рекреаційну діяльність від 01.04.2017 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Гардаріка-тур" в особі директора Тарана О.Є. , відповідно до п.п.1.1., 5.1., якого предметом договору є довгострокове співробітництво в галузі рекреаційної діяльності на території об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення - Національного природного парку "Бузький Гард", а саме: створення умов для організованого та ефективного туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів; комплексна організація відпочинку в природних умовах, туристичної, оздоровчої та екскурсійної діяльності; організація рекламно-видавничої та інформаційної діяльності, екологічної просвіти серед відпочиваючих, туристів в регіоні розташування парку. Даний договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2021, але у будь-якому випадку до повного виконання умов договору сторонами (а.с.22-24).

Згідно наказу №18 Національного природного парку "Бузький Гард" від 26.03.2018 встановлено термін рекреаційного сезону з обслуговування рекреаційних ділянок на території НПП "Бузький Гард" у 2018 році з 01 квітня по 30 листопада (а.с.27).

Для організації відпочинку та дозвілля громадян Товариство з обмеженою відповідальністю "Гардаріка-тур" 10.04.2018 було укладено Договір б/н з ФОП Мірошником О.М. строком до 31.12.2018, за яким ФОП Мірошник зобов`язується за власний кошт та власними зусиллями здійснити пристосування площі для масового відпочинку та відвідування, зокрема здійснить її облаштування тимчасовими рекреаційними спорудами, призначеними для короткочасного розміщення відпочиваючих (а.с.25-26).

27.02.2019 державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області Мельник І.Л. було проведено рейд та обстеження території Національного природного парку "Бузький Гард", про що ним було складено відповідний Акт обстеження (а.с.20).

Під час проведення рейду та обстеження території Національного природного парку "Бузький Гард" - острову Великий Мигіївський, який належить до природно-заповідного фонду, було встановлено, що Мірошник О.М. здійснив самовільне розміщення дерев`яних наметів, тентів та побутового сміття чим порушив вимоги ст.ст.14, 16, 53 Закону України "Про природно-заповітний фонд", про що було складено Протокол №000311 про адміністративне правопорушення від 28.03.2019 з поясненнями порушника (а.с.19).

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10.04.2019 у справі №484/1495/19 ФОП Мірошника О.М. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.91 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення правил охорони та використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,0 грн в дохід держави. Відповідач в судовому засіданні визнав свою вину. Постанова набрала законної сили 23.04.2019 (а.с.21).

Позивачем у позові зазначено, що після закінчення строку дії договору та до закінчення рекреаційного сезону ФОП Мірошник О.М. повинен був звільнити територію від тимчасових споруд, наметів та побутового сміття, що в результаті не було виконано останнім. Своїми діями відповідач завдав державі матеріальну шкоду на суму 3959,80 грн, що підтверджується розрахунком розміру шкоди від 01.04.2019 (а.с.28), який відповідачем не заперечений та не спростований.

Розмір збитків розраховано відповідно до "Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповітний фонд внаслідок самовільного використання земель, зняття ґрунтового покриття, забруднення та засмічення їх територій", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №541 від 24.07.2013.

Розмір шкоди за самовільне зайняття земельної ділянки під встановлення наметів та тентів нараховується за "Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу", затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України №963 від 25.07.2007.

У відповідності до ст.11 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України у 2019 році є надходження, визначені п.7) ч.3 ст.29 Бюджетного кодексу України, а саме: 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, зараховуються до спеціального фонду Державного бюджету України.

Джерелами формування спеціального фонду місцевих бюджетів є надходження, що визначені п.4) ч.1 ст.69-1 Бюджетного кодексу України, зокрема: 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.

В главі 4 Порядку казначейського обслуговування доходів та інших надходжень державного бюджету, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.01.2013 №43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.02.2013 за №291/22823, передбачено, що платежі, які відповідно до Бюджетного кодексу України та Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік є доходами спеціального фонду державного бюджету, крім власних надходжень бюджетних установ, зараховуються на відповідні рахунки, відкриті в Казначействі на ім`я відповідного органу Казначейства у розрізі територій та кодів класифікації доходів бюджету.

Відтак, шкода заподіяна відповідачем, підлягає стягненню в бюджет Мигіївської сільської ради, Первомайського району, Миколаївської області на розрахунковий рахунок №4308, код бюджетної класифікації 24062100, , МФО 899998 банк УК у Первомайському районі Миколаївської області, Казначейство України.

05.07.2019 позивачем з метою досудового врегулювання даного спору на адресу відповідача було направлено лист №02/02-02/1490 від 27.06.2019 з пропозицією добровільного відшкодування збитків в розмірі 3959,80 грн, заподіяних в результаті порушення природоохоронного законодавства. В матеріалах справи містяться докази направлення вказаного листа відповідачу (а.с.31-32).

Відповідачем даний лист залишився без відповіді та виконання.

Державна екологічна інспекція у Миколаївській області вказує, що завдані довкіллю збитки Фізичною особою-підприємцем Мірошником Олександром Миколайовичем добровільно не відшкодовані, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно ст.16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Згідно ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу. Регіональні ландшафтні парки, зони - буферна, антропогенних ландшафтів, регульованого заповідного режиму біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, включені до складу, але не надані національним природним паркам, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України.

Згідно ст.7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Відповідно до ст.20 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність.

Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України.

До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів.

На національні природні парки покладається виконання таких основних завдань: збереження цінних природних та історико-культурних комплексів і об`єктів; створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів; проведення наукових досліджень природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розробка наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища та ефективного використання природних ресурсів; проведення екологічної освітньо-виховної роботи.

Відповідно до ст.21 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням:

заповідна зона - призначена для охорони та відновлення найбільш цінних природних комплексів, режим якої визначається відповідно до вимог, встановлених для природних заповідників;

зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони;

зона стаціонарної рекреації - призначена для розміщення готелів, мотелів, кемпінгів, інших об`єктів обслуговування відвідувачів парку; тут забороняється будь-яка господарська діяльність, що не пов`язана з цільовим призначенням цієї функціональної зони або може шкідливо вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони і зони регульованої рекреації;

господарська зона - у її межах проводиться господарська діяльність, спрямована на виконання покладених на парк завдань, знаходяться населені пункти, об`єкти комунального призначення парку, а також землі інших землевласників та землекористувачів, включені до складу парку, на яких господарська та інша діяльність здійснюється з додержанням вимог та обмежень, встановлених для зон антропогенних ландшафтів біосферних заповідників.

На території зони регульованої рекреації, стаціонарної рекреації та господарської зони забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку.

Зонування території національного природного парку, рекреаційна та інша діяльність на його території провадяться відповідно до Положення про національний природний парк та Проекту організації території національного природного парку, охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів і об`єктів, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст.22 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" рекреаційна діяльність на території національних природних парків організовується спеціальними підрозділами адміністрації парків, а також іншими підприємствами, установами та організаціями на підставі угод з адміністрацією парку.

Згідно ст.64 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" порушення законодавства України про природно-заповідний фонд тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільну або кримінальну відповідальність.

Відповідальність за порушення законодавства про природно-заповідний фонд несуть особи, винні у:

а) нецільовому використанні територій та об`єктів природно-заповідного фонду, порушенні вимог проектів створення та організації територій природно-заповідного фонду;

б) здійсненні в межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду, їх охоронних зон забороненої господарської діяльності;

в) організації на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду, в їх охоронних зонах господарської діяльності без попереднього здійснення оцінки впливу на довкілля або з порушенням оцінці впливу на довкілля;

г) невжитті заходів щодо попередження і ліквідації екологічних наслідків аварій та іншого шкідливого впливу на території та об`єкти природно-заповідного фонду;

д) порушенні строків і порядку розгляду клопотань про створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду;

е) порушенні вимог щодо використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду;

є) перевищенні допустимих хімічних, фізичних, біотичних та інших впливів і антропогенних навантажень, порушенні вимог наданих дозволів на спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду;

ж) псуванні, пошкодженні чи знищенні природних комплексів територій та об`єктів природно-заповідного фонду та зарезервованих для включення до його складу;

з) самочинній зміні меж, відведенні територій та об`єктів природно-заповідного фонду для інших потреб.

Законодавством України може бути встановлена відповідальність і за інші порушення законодавства про природно-заповідний фонд.

У відповідності до ст.ст.68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Відповідальність за порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища несуть особи, винні у, зокрема, самовільному спеціальному використанні природних ресурсів. Законодавством України може бути встановлено відповідальність і за інші порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Положенням про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №275 від 19.04.2017, встановлено, що Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра енергетики та захисту довкілля і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Відповідно до п.1 розділу І Положення про Державну екологічну інспекцію в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України 11.08.2017 №312 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.09.2017 за №1080/30948 (із змінами згідно наказу Мінприроди №347 від 04.10.2018 року) (далі - Положення), Державна екологічна інспекція у Миколаївській області є територіальним органом Державної екологічної інспекції України та їй підпорядковується. Відповідно до п.п.15) п.2 розділу ІІ Положення Держекоінспекція здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема щодо: додержання режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду; наявності лімітів і дозволів на спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду та дотримання їх обсягів, відтворення природних ресурсів на території природно-заповідного фонду.

Згідно п.6 Розділу II Положення Держекоінспекція розраховує розмір шкоди, збитків і втрат, заподіяних внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції.

У відповідності до п.7 Розділу II Положення Держекоінспекція вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах.

Відповідно п.10 Розділу II Положення Держекоінспекція складає протоколи про адміністративні правопорушення та розглядає справи про адміністративні правопорушення, накладає адміністративні стягнення у випадках, передбачених законом.

Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У відповідності до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

На підставі виявлених в ході перевірки порушень, 01.04.2019 позивачем, відповідно до "Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповітний фонд внаслідок самовільного використання земель, зняття ґрунтового покриття, забруднення та засмічення їх територій", затверджених постановою Кабінету Міністрів України №541 від 24.07.2013 та "Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу", затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України №963 від 25.07.2007, був здійснений розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок забруднення, засмічення території та самовільного зайняття земельних ділянок під встановлення наметів та тентів, згідно якого розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню склав 3959,80 грн.

Розмір нарахованих позивачем збитків відповідачем не спростовано, виконаний позивачем розрахунок шкоди у судовому порядку оскаржений не був.

Проте, як зазначається позивачем та не спростовується відповідачем, завдані довкіллю збитки Фізичною особою-підприємцем Мірошником Олександром Миколайовичем добровільно не відшкодовані.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За приписами статті 1166 ЦК України для відшкодування шкоди необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

З наданих позивачем доказів вбачається, що після закінчення строку дії договору та до закінчення реакраційного сезону ФОП Мірошник О.М. повинен був звільнити територію від тимчасових споруд, наметів та побутового сміття, що в результаті не було виконано останнім, що в свою чергу завдало шкоди державі та навколишньому природному середовищу, тобто вина відповідача, як користувача земельної ділянки, полягає у тому, що останній в своїй діяльності припустився до порушення вимог природоохоронного законодавства, що спричинило завданню шкоди державі, яка підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно зі ст.ст.76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За результатами дослідження наданих доказів, суд дійшов висновку про доведеність законність та обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, а отже наявність підстав для задоволенню їх в повному обсязі.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мірошника Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Держави в особі Державної екологічної інспекції у Миколаївській області (54055, м.Миколаїв, вул.Дзержинського, буд.134, ) 3959,80 грн на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки на території природно-заповідного фонду в бюджет Мигіївської сільської ради, Первомайського району, Миколаївської області на розрахунковий рахунок №4308, код бюджетної класифікації 24062100, , МФО 899998 банк УК у Первомайському районі Миколаївської області, Казначейство України.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мірошника Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державної екологічної інспекції у Миколаївській області (54055, м.Миколаїв, вул.Дзержинського, буд.134, ) 1921,0 грн судового збору на розрахунковий рахунок №1032 в Держказначейській службі України м.Київ, банк ГУДКСУ у Миколаївській області, МФО 820172.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч.1 ст.254 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до пп.17.5) п.17) ч.1 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне судове рішення складено 11.11.2019 року.

Суддя М.В. Мавродієва