ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Справа № 902/299/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Першко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Козятинської міської ради Козятинського району Вінницької області на рішення Господарського суду Вінницької області від 11 липня 2019 року в справі №902/299/18 (суддя - Нешик О.С.)

час та місце ухвалення: 11 липня 2019 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 14:10 год; повний текст рішення складено 22 липня 2019 року

за позовом Козятинської міської ради Козятинського району Вінницької області

до Відповідача 1: Комунального підприємства "Козятинська центральна районна лікарня Козятинської районної ради";

до Відповідача 2: Комунального підприємства "Центр державної реєстрації" в особі Вінницької обласної філії комунального підприємства "Центр державної реєстрації"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача

Козятинської районної ради Вінницької області

про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора.

за участю представників сторін:

від Позивача - Сич С.М., Кукуруза Ю.М.;

від Відповідача 1 - Радіщев В.О.;

від Відповідача 2 - не з'явився;

від Третьої особи - Сушко М.С..

ВСТАНОВИВ:

Козятинська міська рада (надалі - Позивач) звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом до Комунального підприємства "Козятинська центральна районна лікарня Козятинської районної ради" (надалі - Відповідач 1) та Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» (надалі - Відповідач 2) в якому просила визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Присяжного Максима Миколайовича від 14 травня 2018 року індексний номер: № 41067455 про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою площею 2,7647 Га для будівництва та обслуговування будівель закладів охорони здоров'я та соціальної допомоги, кадастровий номер: :00:005:0002, що розташована в м. Козятині Вінницької області по вул. Винниченка, 9 за Комунальним підприємством «Козятинська центральна районна лікарня Козятинської районної ради».

В справі також брала участь третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - Козятинська районна рада Вінницької області (надалі - Третя особа).

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилався на те, що оскільки Державний заклад "Відділкова лікарня станції Козятин Південно-Західної залізниці" було припинено шляхом ліквідації, то належне йому раніше право постійного користування зазначеною земельною ділянкою не може перейти в порядку правонаступництва до іншої юридичної особи, в тому числі і до Відповідача 1. Враховуючи виникнення у останнього права оперативного управління майном внаслідок його передачі Козятинською районною радою (а не права власності на це майно на підставі правочину щодо його відчуження, укладеного із колишнім землекористувачем, тобто Державним закладом "Відділкова лікарня станції Козятин Південно-Західної залізниці") положення статті 377 Цивільного кодексу України та частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України на переконання Позивача на спірні правовідносини не поширюються.

Окрім того, Позивач зазначає, що земельна ділянка, яка є предметом судового дослідження, перебуває в комунальній власності Позивача, що за твердженням останнього, підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 травня 2018 року № 124355982. Водночас, Позивач вказує, що не приймав рішення про передачу земельної ділянки в постійне користування Відповідачу 1. Також Позивач зазначає, що Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ 017017, який був виданий 4 липня 2007 року Державному закладу "Відділкова лікарня станції Козятин Південно-Західної залізниці" та слугував підставою для прийняття державним реєстратором Присяжнюком М.М. оспорюваного рішення, не може бути підставою для виникнення у Відповідача 1 права постійного користування земельною ділянкою, оскільки був виданий іншій юридичній особі.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 11 липня 2019 року в позові було відмовлено (а.с. 18-28).

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що самі по собі дії осіб, в даному випадку, щодо прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права.

Таким чином, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що оспорюване рішення державного реєстратора, не порушує прав та інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся до суду з позовом, оскільки земельна ділянка, відносної якої державним реєстратором прийнято оспорюване рішення, перебуває в розпорядженні територіальної громади Козятинського району в особі Третьої особи, а не Позивача.

Позивач не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 3, а.с. 47-52), в якій з підстав, висвітлених в ній, просив суд рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що місцевим господарським судом не було враховано, що 10 жовтня 2013 року державним реєстратором виконавчого комітету Позивача було прийнято рішення від 6 вересня 2012 року № 6660360 про державну реєстрацію права комунальної власності на вказану земельну ділянку за Позивачем. Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 10 жовтня 2013 року, індексний номер 10671611 та інформацією з Державного реєстру речових прав на вказану земельну ділянку за Позивачем.

Також апелянт зауважує, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права комунальної власності Позивача на спірну земельну ділянку не скасовано у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Саме тому на його переконання рішення Відповідача 2 підлягаю скасуванню.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 19 вересня 2019 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на рішення Господарського суду Вінницької області від 11 липня 2019 року. Запропоновано Відповідачу 1 та Відповідачу 2, Третій особі надати відзив та письмові пояснення на апеляційну скаргу Позивача та докази його надсилання апелянту.

3 жовтня 2019 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від Відповідача 1, в котрому з підстав, наведених у даному відзиві, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Відповідач 1 зауважив, що оскільки до Третьої особи перейшло право власності на нерухоме майно, то до неї автоматично перейшло і право постійного користування земельною ділянкою, на якій це майно розміщене. Третя особа констатувала даний факт, внісши відповідний запис в реєстр на підставі статті 377 Цивільного кодексу України. Окрім того, Відповідач 1 зазначає: що право оперативного управління - це інше речове право, похідне від права власності, специфіка правової природи якого регулюється чинним законодавством; земельна ділянка, яка є предметом судового дослідження, є складовою цілісного майнового комплексу, який належить третій особі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року було призначено справу № 902/299/18 до розгляду на 14 листопада 2019 року об 14:00 год..

В судове засідання від 14 листопада 2019 року представник Відповідача 2 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

З наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вбачається, що сторони були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання (том 3, а.с. 87).

Частиною 1 статті 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду від 3 жовтня 2019 року, сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 ГПК України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 ГПК України). З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі уповноважених представників Відповідача 2, за наявними в матеріалах справи доказами, тим більше з огляду на закінчення стоку розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні від 14 листопад 2019 року представник Позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив задоволити апеляційну скаргу та скасувати рішення місцевого господарського суду. Зазначив, що на його переконання оскільки власником сріної земельної ділянки є Позивач, а тому саме він мав би розпоряджатися даною земельною ділянкою, що ставить під сумнів законність та дійсність рішення Відповідача 2 щодо проведення реєстрації речового права за Відповідачем 1 з огляду на чинну реєстрацію такого права за Позивачем.

В судовому засіданні від 14 листопада 2019 року представники Відповідача 1 та Третьої особи заперечили проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, та з підстав, наведених у відзиві, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача без задоволення. При цьому Відповідач 1 зауважив, що є рішення суду де встановленні преюдиційні обставини відносно того, що дана земельна ділянка належить Відповідачу 1, а зважаючи на те, що Відповідач 1 є комунальним закладом та належить до Третьої особи, саме тому рішення Відповідача 2 щодо реєстрації речового права на спірну земельну ділянку за Відповідачем 1 є вірним та підставним.

Заслухавши пояснення представника Позивача, Відповідача 1 та Третьої особи, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Позивача стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення змінити виклавши його резолютивну частину в редакції зазначеній в даній постанові. При цьому колегія виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що на спірній земельній ділянці площею 2,7647 га, кадастровий номер :00:05:0002 , за адресою: м. Козятин, вул. Винниченка, 9, Вінницької області, розташований цілісний майновий комплекс загальною площею 18701,7 кв.м, який складається з будівлі поліклініки, хірургічно-адміністративної будівлі, будівлі ФТВ, будівлі терапевтичного відділення, будівлі харчоблоку, будівлі майстерні, трансформаторної підстанції, пральні, будівлі клінічної лабораторії, складу для кисню, будівлі моргу, гаражу, будівлі оптики, будівлі аптеки та трьох погребів.

Даний комплекс перебував у державній власності в особі державного підприємства "Укрзалізниця" та був закріплений на праві оперативного управління за Державним закладом "Відділкова лікарня станції Козятин Південно-Західної залізниці".

Згідно рішення Позивача від 25 травня 2007 року Державний заклад "Відділкова лікарня станції Козятин Південно-Західної залізниці" набув право постійного користування земельною ділянкою площею 2,7647 га по вул. Винниченка, 9 в м. Козятин Вінницької області.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, який було сформовано 17 вересня 2013 року спірна земельна ділянка (кадастровий номер :00:005:0002) площею 2,7647 га, що знаходиться по вул. Винниченка, 9 в м. Козятин, належала до державної форми власності. Цільовим призначенням земельної ділянки, на якій розташований цілісний майновий комплекс, є охорона здоров`я і соціальних послуг. Земельна ділянка знаходилась на праві постійного користування Державного закладу "Відділкова лікарня станції Козятин Південно-Західної залізниці".

Це підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 017017, що виданий на підставі рішення 10 сесії 5 скликання Позивача від 25 рішення 38 сесії 6 скликання Вінницької обласної ради від 24 червня 2015 року № 910.

Відповідно до пункту 6 рішення № 150 7 сесії 7 скликання Вінницької обласної ради від 30 червня 2016 року припинено шляхом ліквідації юридичну особу - Державний заклад "Відділкова лікарня станції Козятин Південно-Західної залізниці" та призначено ліквідаційну комісію. Разом з тим, 17 липня 2017 року Третя особа на 12 сесії 7 скликання прийняла рішення за № 05-12-07 "Про діяльність Відповідача 1".

Даним рішенням Третя особа передала безоплатно цілісний майновий комплекс, що розташований за адресою: вул. Винниченка, б.9, м.Козятин, Вінницької області, в оперативне управління Відповідачу 1.

14 травня 2018 року державним реєстратором Відповідача 2 було прийнято рішення № 41067455 про державну реєстрацію іншого речового права, а саме права постійного користування спірною земельною ділянкою за Відповідачем 1.

Позивач, вважаючи, що вказане рішення Відповідача 2 порушує його правам (оскільки на переконання останнього, земельна ділянка, відносно якої прийнято вказане рішення, перебуває у комунальній власності саме Позивача) звернувся до суду з позовом про визнання недійсним та скасування в судовому порядку рішення Третьої особи.

Розглядаючи спірні правовідносини саме з огляду на предмет позову та матеріально-правове обгрунтування підставності позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин другої та третьої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Підвідомчість господарських справ встановлено статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання.

Натомість відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, колегія суддів констатує, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб'єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

При цьому судова колегія звертає увагу, що визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Отже, на переконання колегії суддів під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

При цьому, пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України значено, що цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Статтею 2 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно з статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини п'ятої статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Таким чином, з аналізу норм діючого законодавства України вбачається, що рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред'являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Зважаючи на предмет позовної вимоги котрий полягає у визнанні недійсним та скасуванні рішення державного реєстратора Відповідача 2 від 14 травня 2018 року індексний номер: № 41067455 про державну реєстрацію права постійного користування земельною ділянкою площею 2, 7647 Га., колегія суддів приходить до висновку, що такий спір є приватноправовим. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а не підстав набуття такого права, що не може бути підставою для розгляду спору адміністративними судами, оскільки формально предметом спору хоча і є правомірність дій Відповідача 2 щодо реєстрації права постійного користування земельною ділянкою, проте фактично позов заявлено з метою захисту цивільного права.

Поряд з тим, колегією суддів приймається до уваги, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, право або інтерес Позивача, який вважає себе власником земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи. При цьому, колегія суддів констатує, що рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту права або інтересу Позивача у даній справі є не визнання недійсним та скасування рішення суб'єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування саме запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

При цьому, якщо буде встановлено, що суб'єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес Позивача. Саме тому за позовом про скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди відповідачем є не суб'єкт держаної реєстрації прав, а особа, щодо права якої здійснено такий запис.

Дана правова позиція наведена в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року по справі № 915/127/18, від 16 січня 2019 року по справі № 755/9555/13 та постанові від 29 травня 2019 року по справі № 367/2022/15-ц.

Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Що ж стосується доводів Позивача щодо існування неоднозначної позиції Верховного Суду щодо самостійного обрання Позивачем ефективного способу захисту, який має захистити його права, то колегія суддів критично відноситься до таких доводів, з огляду на те, що такі висновки Великої Палати Верховного Суду стосуються виключно випадків, коли законодавством не передбачено прямого способу захисту права і особі для ефективності здійснення такого захисту надається право обрати вид такого захисту.

В нашому ж випадку існує законний та ефективний спосіб захисту, правова позиція щодо якого висвітлена в правових позиція Великої Палати Верховного Суду в Постановах: від 4 вересня 2018 року по справі № 915/127/18, від 16 січня 2019 року по справі № 755/9555/13 та постанові від 29 травня 2019 року по справі № 367/2022/15-ц.

Отже підсумовуючи усе вищеописане в даній судовій постанові в площинні правової позиції наведеної в Постановах Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування норм матеріального права у даних правовідносинах, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги Позивача не підлягають задоволенню саме з огляду на невірно обраний спосіб захисту виходячи з характеру та специфіки даних правовідносин. Саме тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є вірним, проте за мотивами, викладеними в даній постанові (оскільки підставою відмови місцевим господарським судом зазначено те, що Позивачем не доведено що рішенням Відповідача 2 порушено його права за захистом якого він звернувся до суду).

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин норми, які регулюють відносини щодо реєстрації речового права, однак правильно викладено резолютивну частину про відмову в позові, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати повноваження, передбачені частиною 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України та змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення, виклавши її в редакції даної постанови.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги залишити за Позивачем, відповідно до статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Козятинської міської ради Козятинського району Вінницької області на рішення Господарського суду Вінницької області від 11 липня 2019 року в справі №902/299/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 11 липня 2019 року в справі № 902/299/18 - змінити, виклавши мотивувальну частиу в редакції даної постанови.

3. В решті рішення Господарського суду Вінницької області від 11 липня 2019 року в справі № 902/299/18 - залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

6. Справу № 902/299/18 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови виготовлено 18 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Гудак А.В.