ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" листопада 2019 р. Cправа № 902/479/19

Суддя Господарського суду Вінницької області Нешик О.С., при секретарі судового засідання Шаравській Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Езеріум", м.Київ

до фермерського господарства "Геліос - П - А", с.Рогинці Хмільницького району Вінницької області

про стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 462000 грн

за участю представників сторін:

позивача: Михайленко К.А., діє на підставі ордера серії КВ № 773962 від 13.06.2019;

відповідача: Липень С.В., діє на підставі довіреності б/н від 16.09.2019.

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 18.06.2019 надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю "Езеріум" про стягнення з фермерського господарства "Геліос - П - А" грошових коштів у розмірі 462000,00 грн, як безпідставно отриманих останнім. Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначає про сплату на розрахунковий рахунок ФГ "Геліос-П-А" вказаних грошових коштів з призначенням платежу: "плата за цукор зг. Р/Ф № 18 від 01.06.2018. Разом з тим, станом на дату звернення із позовною заявою з боку відповідача не поставлений товар - цукор, договір поставки товару, у порядку передбаченому діючим законодавством України між сторонами не укладений. Грошові кошти у розмірі 462 000.00 грн позивачу не повернуті.

За вказаним позовом ухвалою суду від 21.06.2019 відкрито провадження у справі №902/479/19; вирішено її розгляд здійснити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання.

30.09.2019 від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначає, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Мотивуючи свою процесуальну позицію відповідач вказує, що між сторонами укладено господарський договір у спрощений спосіб. Доказом цього є направлення позивачеві рахунку - фактури №18 від 01.06.2018 та прийняття цього рахунку позивачем до виконання. Таким чином, на переконання відповідача, право позивача могло б бути порушено за наявності юридичних фактів: у випадку вимоги позивача до відповідача передати відповідну кількість цукру, за яке вже сплачено позивачем; невиконання відповідачем вимоги позивача у встановлений строк (термін). Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачем на виконання вимог статті 530 ЦК України надіслано відповідачу таку вимогу. З огляду на викладене, відповідач вважає, що строк виконання свого обов`язку по господарському договору (укладеному у спрощений спосіб) між сторонами ще не настав.

30.09.2019 позивачем до суду надано заяву про зміну позовних вимог, в якій останній просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 231000,00 грн, оскільки відповідачем 01.06.2018 було здійснено поставку частини товару, а саме 22 тони цукру. Із змісту вказаної заяви слідує, що вартість означеного товару становить 231000,00 грн. Таким чином, сума позовних вимог зменшилася.

Під час підготовчого засідання, 10.10.2019, вказана заява прийнята судом до розгляду, у зв`язку із чим подальший розгляду справи здійснюється із врахуванням вимог, викладених в заяві позивача від 30.09.2019.

10.10.2019 від відповідача надійшли письмові пояснення, із змісту яких слідує, що останній не визнає позовні вимоги в розмірі 231000,00 грн з підстав наведених раніше у поясненнях від 30.09.2019. При цьому додатково зазначає, що долучена позивачем до заяви від 30.09.2019 претензія за своїм змістом не є вимогою в розумінні п.2 ст.530 ЦК України. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази відправлення саме позивачем відповідачу претензії про поставку 22 тонн цукру.

10.10.2019 під час підготовчого засідання, судом постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Під час судового засідання, 31.10.2019, суд оголосив перерву до 07.11.2019.

На визначену судом дату (07.11.2019) з`явилися представники обох сторін.

Слід зазначити, що під час здійснення провадження у даній справі суд, за клопотанням представників сторін, зокрема позивача, неодноразово оголошував перерви (відкладав розгляд справи) з метою надання учасникам можливості подати всі наявні докази в обґрунтування вимог та заперечень. При цьому, відповідно до положень п.5 ч.2 ст.182 ГПК України, останнім було роз`яснено, які обставини входять до предмета доказування, які докази ними мають бути подані.

В судовому засідання, 07.11.2019, оголошені вступна та резолютивна частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Езеріум" (далі по тексту також - позивач) та фермерським господарством "Геліос - П - А" (далі по тексту також - відповідач) була досягнута усна домовленість, за умовами якої позивач зобов`язувався здійснити оплату узгодженого товару - цукру у розмірі 462000,00 грн на користь відповідача, а відповідач в свою чергу зобов`язувався поставити вказаний товар позивачу .

В подальшому ТОВ "Езеріум" на підставі рахунку на оплату №18 від 01.06.2018 виписаного на загальну суму 462000,00 грн здійснило оплату товару на користь ФГ "Геліос - П - А" у визначеному розмірі, що підтверджується платіжними дорученнями: №14 від 01.06.2018 на суму 349860,00 грн та №15 від 01.06.2018 на суму 112140,00 грн.

При цьому суд враховує, що відповідач визнає вказану обставину щодо одержання від відповідача коштів в розмірі 462000,00 грн.

Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо поставки обумовленого товару не виконав, у зв`язку із чим, позивач вважає, що ФГ "Геліос - П - А" безпідставно отримало грошові кошти у розмірі 462000,00 грн (232000,00 грн із врахуваннями заяви про зменшення розміру позовних вимог). Таким чином, позивач з посиланням на норми ст.1212 Цивільного кодексу України звернувся до суду з даним позовом.

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

За приписами ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із статтею 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Статтею 205 Цивільного кодексу України передбачено можливість вчиняти правочини усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до статті 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Згідно із статтею 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.1 ст.218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Договір, відповідно до ст.638 ЦК України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Суд вважає, що направлення рахунку - фактури №18 від 01.06.2018 зі сторони ФГ "Геліос - П - А" та його оплата ТОВ "Езеріум" відповідно до платіжних доручень: №14 від 01.06.2018, №15 від 01.06.2018 свідчать, що між сторонами укладений договір поставки у спрощений спосіб.

Зазначене спростовує твердження позивача, що підстава, на якій були перераховані відповідачу кошти у розмірі 462000,00 грн відпала, оскільки між сторонами не укладено в письмовій формі та не підписано договору поставки цукру.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст.530 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, оскільки укладеним сторонами у спрощений спосіб договором купівлі-продажу (поставки) не визначено строк (термін), у який повинно бути виконано відповідачем зобов`язання з поставки частково оплаченого позивачем товару, строк виконання зобов`язання, то передача відповідачем позивачу товару має визначатись відповідно до приписів ч.2 ст.530 ЦК України.

Так, ч.2 ст.530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Так, в матеріалах справи міститься претензія ТОВ "Езеріум", адресова на ФГ "Геліос-П-А", в якій позивач зазначає, що на даний проміжок часу відповідачем не було виконано свої зобов`язання у повному обсязі, що порушує законні права та інтереси ТОВ "Езеріум", у зв`язку із чим позивач просить здійснити постачання товару, а саме цукру у розмірі 22 тони.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що в якості доказу направлення ФГ "Геліос-П-А" вказаної претензії ТОВ "Езеріум" надало рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 66).

Відповідач заперечує факт отримання від позивача вимоги про поставку товару.

Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, як слідує із змісту Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету міністрів України №270 від 05.03.2009 підтвердженням надання послуг поштового зв`язку є розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового зв`язку, а підтвердженням переліку відправлених документів є опис вкладення встановленої форми.

Виходячи з викладеного, належним доказом в підтвердження обставини щодо надіслання відповідачу претензії є саме опис вкладення та документ, що підтверджує надання поштових послуг (фіскальний чек, розрахункова квитанція тощо).

З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем не надано доказів надіслання претензії відповідачу.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту порушення відповідачем договірного зобов`язання щодо поставки товару.

Надаючи оцінку вимозі позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 231000,00 грн та відповідно підставам даної позовної заяви суд зазначає, що загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначено статтею 1212 Цивільного кодексу України.

Так, згідно з приписами статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.202, ч.1 ст.1212, ст.177 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Отже в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За таких обставин, твердження позивача про те, що заявлена ним до стягнення сума була отримана відповідачем без достатніх правових підстав в розумінні статті 1212 ЦК України, суперечить наведеним приписам законодавства та обставинам справи. При цьому суд зважає, що зміст спірних правовідносин підтверджує виникнення між сторонами господарських правовідносин з поставки товару, шляхом укладення договору поставки у спрощений спосіб.

Таким чином, грошові кошти в сумі 231000,00 грн сплачені позивачем згідно платіжних доручень: №14 від 01.06.2018, №15 від 01.06.2018 не є безпідставно отриманими відповідачем, так як сплачені позивачем згідно укладеного договору поставки у спрощений спосіб.

Враховуючи викладене, вимоги позивача є необґрунтованими та передчасними, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню.

При цьому суд враховує, що ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Витрати зі сплати судового збору за подання позову згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на позивача у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 7, 8, 13, 14, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1,2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. ст. 256, 257 ГПК України). Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 15 листопада 2019 р.

Суддя Нешик О.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи;

2 - позивачу (вул.Печенізька, буд.8, м.Київ, 04107);

3 - представнику позивача адвокату Михайленку К.А. ( АДРЕСА_1 );

4 - відповідачу (вул.Весняна, буд.21, с.Рогинці, Хмільницький район, Вінницька обл., 22044)