ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2019 р. Справа№ 910/11848/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.09.2019

у справі № 910/11848/19 (суддя Бойко Р.В.)

за позовом ОСОБА_1

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна»;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Цільова комерція»

про визнання недійсним договору іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна» (далі - ТОВ «Тедіс Україна», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Цільова комерція» (далі - ТОВ «Цільова комерція», відповідач-2), в якому просив:

- визнати недійсним іпотечний договір, укладений 04.10.2018 між ТОВ «Тедіс Україна» та ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю Літинського Олександра Павловича, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Папушею І.І. за реєстровим №2505 (далі - договір іпотеки), виданий на бланках серії ННР №332166, №332167, №332168, №332169;

- витребувати із володіння ТОВ «Цільова комерція» на користь ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення з №1 по №21 (група приміщень №13, літера А), що знаходяться в будинку номер АДРЕСА_1 , загальною площею 536,6 кв.м., які були предметом іпотечного договору №2505 від 04.10.2018, а також договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №1 від 08.01.2019, укладеного між ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Цільова комерція», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Н.М. (далі - нерухоме майно), шляхом передачі приміщень в натурі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вчинення іпотечного договору від 04.10.2018 та вибуття із власності ОСОБА_1 відповідного нерухомого майна було здійснено за відсутності волі останнього та з порушенням вимог чинного законодавства України, а тому існують правові підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним та витребування відповідного майна у власність позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 у справі №910/11848/19 відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Цільова комерція» про визнання недійсним договору іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння, а також відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Постановляючи вказану ухвалу, суд виходив з того, що фізична особа (без статусу фізичної особи-підприємця) може звернутися з позовом до господарського суду лише у разі, якщо розгляд такого спору у господарському суді прямо передбачено Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) та відповідним законом; оскільки в частині витребування нерухомого майна позивачем подано даний позов як фізичною особою та такий позов стосується захисту її порушеного права приватної власності шляхом подання віндикаційного позову, то позовна заява ОСОБА_1 в цій частині не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства; в частині заявленої за даним позовом вимоги про визнання недійсним договору іпотеки вже існує спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що розглядається Печерським районним судом міста Києва у справі №757/14454/19-ц; питання тотожності підстав звернення з різними позовами до суду стосуються кожної заявленої позовної вимоги окремо та не залежать від кількості заявлених позовних вимог в цілому. За таких обставин, у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Цільова комерція» про визнання недійсним договору іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння суд вважав за необхідне відмовити з підстав, встановлених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України; враховуючи відмову у відкритті провадження за поданим позовом, можливість вжиття заходів забезпечення такого позову відсутня.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції за позовною вимогою до ТОВ «Тедіс Україна» про визнання недійсним договору іпотеки.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, на підставі неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує на те, що фактичні та правові підстави позовів у справі №757/14454/19-ц та у даній справі є різними; відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.05.2019 у справі №640/7778/18, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, а не тотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору; оскільки вказана позовна вимога належить до юрисдикції господарських судів, а її підстави є відмінними від тих, що були зазначені у позовній заяві у справі №757/14454/19-ц, суд неправомірно відмовив у відкритті провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 у справі № 910/11848/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 13.11.2019, встановлено ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Цільова комерція» строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідач-1 скористався правом, наданим статтею 263 ГПК України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а також витребувати у представника апелянта докази направлення апеляційної скарги відповідачам.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач-1 вказував на те, що подана позивачем апеляційна скарга не відповідає вимогам ст. 258 ГПК України, оскільки не містить належних доказів надсилання її копій відповідачам у справі; суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України, оскільки основним обґрунтуванням позовних вимог як у справі №757/14454/19-ц, так і у даній справі є те, що договір іпотеки був укладений представником ОСОБА_1 - Літинським О.П. на підставі довіреності від 24.09.2018 (реєстраційний номер 234), якої, згідно змісту позовних заяв, позивач не видавав, повноваженнями на розпорядження його майном нікого не наділяв та не мав намірів надавати своєму майну статусу іпотечного (фактична підстава позову); в обох справах предмет та підстави позовної вимоги щодо визнання договору іпотеки недійсним - аналогічні, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі; в оскаржуваній ухвалі судом правильно зазначено, що питання тотожності підстав звернення з різними позовами до суду стосуються кожної заявленої позовної вимоги окремо та не залежать від кількості позовних вимог, об`єднаних в одному позові; апелянт погоджується зі змістом оскаржуваної ухвали в частині того, що позовна вимога щодо витребування майна із володіння ТОВ «Цільова комерція» не відноситься до юрисдикції господарських судів, що на думку відповідача-1, свідчить про те, що єдиною метою зазначення позивачем вказаної позовної вимоги було задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі.

У судове засідання 13.11.2019 відповідач-2 явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Частиною 2 ст. 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача-2, заслухавши думку представників позивача та відповідача-1, з огляду на встановлені статтею 273 ГПК України строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без його участі.

У судовому засіданні представник апелянта подав письмові пояснення, підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Представник відповідача-1 вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними та необґрунтованими, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

13.11.2019 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що предметом заявленого ОСОБА_1 позову у даній справі є дві вимоги, а саме, вимога до ТОВ «Тедіс Україна» про визнання недійсним договору іпотеки та вимога до ТОВ «Цільова комерція» про витребування із володіння останнього на користь позивача нерухомого майна, шляхом передачі приміщень в натурі.

Як встановлено судом першої інстанції, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22.04.2019 відкрито провадження у цивільній справі №757/14454/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Літинського Олександра Павловича та ТОВ «Тедіс Україна» про визнання довіреності недійсною та визнання недійсним договору іпотеки, розгляд якої згідно пояснень представників сторін та відповідно до відомостей веб-сайту «Судова влада України», розміщених в розділі «Стан розгляду справ», станом на сьогоднішній день триває.

При цьому, з долученої до заперечень ТОВ «Тедіс Україна» копії заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, поданої в межах справи №757/14454/19-ц, вбачається, що заявлена останнім в межах такої справи вимога про визнання недійсним договору іпотеки стосується саме оскарження іпотечного договору, укладеного 04.10.2018 між ТОВ «Тедіс Україна» та ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю Літинського Олександра Павловича, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Папушею І.І. за реєстровим №2505, з підстав вчинення його за відсутності волі позивача та з порушенням вимог чинного законодавства України.

Отже, як правильно встановлено місцевим господарським судом, предметом вирішення спору у справі №757/14454/19-ц, в тому числі, є вимога, що також заявлена ОСОБА_1 при зверненні з даним позовом до Господарського суду міста Києва, а саме, вимога до ТОВ «Тедіс Україна» про визнання недійсним договору іпотеки.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в частині заявленої за поданим до Господарського суду міста Києва позовом вимоги про визнання недійсним договору іпотеки вже існує спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у справі №757/14454/19-ц, що є правовою підставою для відмови у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 в цій частині у відповідності до приписів п. 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що суд може відмовити у відкритті провадження лише за сукупності усіх трьох ознак спору, тобто: а) спір між тими ж сторонами; б) спір з тим самим предметом; в) спір з тих самих підстав.

При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.05.2019 у справі № 640/7778/18, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.04. 2019 у справі № 910/13840/18, такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині заявленої вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, суд виходив з того, що питання тотожності підстав звернення з різними позовами до суду стосуються кожної заявленої позовної вимоги окремо та не залежать від кількості заявлених позовних вимог в цілому.

Однак, судом першої інстанції не було з`ясовано підстав позову щодо вказаної вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, яка була заявлена як у справі №757/14454/19-ц, так і у даній справі.

Дослідивши зміст поданої позовної заяви у даній справі та позовної заяви у справі №757/14454/19-ц, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Підставами позову в частині вимоги про визнання недійсним договору іпотеки у даній справі є наступні обставини:

- договір іпотеки був укладений для забезпечення виконання зобов`язання по договору поставки № 51- ЛВ/18/кк від 11.09.2018, укладеного між ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Квартал-Трейдінг», який було визнано недійсним рішенням Господарського суду Одеської області від 26.04.2019 у справі №916/40/19; у відповідності до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

- невідповідність застереження, яке міститься у договорі іпотеки, вимогам ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», адже таке застереження не містить ані умов, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення, ані списку прийнятних та належних способів обміну повідомленнями між сторонами договору, ані чіткого порядку визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки;

- іпотекодержатель та іпотекодавець не провели оцінку майна, що є предметом договору іпотеки до моменту набуття права власності на предмет іпотеки, чим було порушено умови договору іпотеки та вимоги ст. 37 Закону України «Про іпотеку»;

- недійсність застереження, яке міститься в іпотечному договорі, оскільки ТОВ «Тедіс Україна» порушено процедуру звернення стягнення через неповідомлення позивача та непроведення оцінки майна, що суперечить ст.ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку» та не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, підставами позову в частині вимоги про визнання недійсним договору іпотеки у справі №757/14454/19-ц, що розглядається Печерським районним судом міста Києва, є відсутність волі позивача щодо його укладення та підписання такого договору зі сторони позивача неуповноваженою ним особою, що суперечить вимогам ч.ч. 2, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України. Зокрема, у вказаному позові позивач посилався на наступні обставини:

- ОСОБА_1 не міг підписати довіреність, на підставі якої було укладено договір іпотеки, а також уповноважити будь-кого на укладення та підписання вказаного договору, оскільки в день видачі довіреності позивач перебував за межами України, що підтверджується матеріалами кримінального провадження №0004974 від 30.04.2018 та інформацією, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України;

- відсутній усний договір доручення, який засвідчував би волю позивача до настання відповідних правових наслідків, адже в самому тексті довіреності було зазначено, що позивач, згідно з їх попередньою усною згодою, уповноважив відповідача на вчинення дій, передбачених довіреністю, на підставі якої було укладено договір іпотеки.

Отже, виходячи зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , що є предметом розгляду у даній справі, а також зі змісту його позовної заяви, яка є предметом розгляду у справі №757/14454/19-ц та копія якої надана до матеріалів справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що підстави позову у вказаних справах не є ідентичними.

За таких обставин, оскільки спір між сторонами у зазначених справах виник з різних підстав, а також з огляду на різний суб`єктний склад сторін у таких справах, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та відсутність правових підстав для відмови у відкритті провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі у відповідності до приписів п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України в частині заявленої до ТОВ «Цільова комерція» вимоги про витребування нерухомого майна, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

У відповідності до частини 2 статті 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із пунктом 6 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Таким чином, як правильно зауважив суд першої інстанції, фізична особа (без статусу фізичної особи-підприємця) може звернутися з позовом до господарського суду лише у разі, якщо розгляд такого спору у господарському суді прямо передбачено ГПК України та відповідним законом.

Водночас, мотивуючи вищевказану підставу для відмови у відкритті провадження у справі, місцевий господарський суд зазначив, що заявлена в поданому позові вимога про витребування із володіння ТОВ «Цільова комерція» на користь ОСОБА_1 нерухомого майна не є похідною вимогою від визнання недійсним відповідного договору іпотеки, адже за своїм змістом є вимогою, спрямованою на захист права власності ОСОБА_1 на відповідне нерухоме майно в порядку, визначеному ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України, шляхом його витребування у титульного володільця. Тобто, поданий за такою вимогою позов ОСОБА_1 не відноситься до спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції, з огляду на те, що за змістом п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, розгляд вимоги щодо визнання договору іпотеки недійсним належать до юрисдикції господарських судів, навіть якщо цю вимогу заявляє фізична особа без статусу підприємця.

Крім того, обґрунтовуючи підсудність даного спору Господарському суду міста Києва, ОСОБА_1 в поданому позові вказувалось на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 02.10.2018 у справі №910/1733/18, яку з огляду на приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, має бути враховано у спірних правовідносинах.

Так, у п. 5.12 вказаної постанови зазначено про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Як було зазначено вище, позовна заява містить вимогу про визнання недійсним договору іпотеки, який укладався для забезпечення виконання зобов`язання за Договором поставки № 51-ЛВ/18/кк від 11.09.2018, укладеного між ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Квартал-Трейдінг», а також вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, що вибуло з власності ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 ГПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Правом власності на підставі ст. ст. 316, 317 Цивільного кодексу України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що надає можливість володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

При цьому, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України унормовано, що способом захисту цивільного права та інтересу є, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Водночас, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову.

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикацією є передбачений законом основний речево-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Тобто, віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що власне віндикаційний позов носить похідний характер від первинних вимог позивача, оскільки має на меті поновлення стану володіння майном за первинним власником, у випадку, коли його право володіння поновлюється судом через визнання недійсним відповідного правочину, що обумовив перехід права власності на майно, чим зумовив незаконне володіння майном поточним титульним власником.

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, зокрема: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідач-2 отримав майно від відповідача-1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, в якому позивач не брав участі. Водночас, відповідач-2 придбав майно у відповідача-1, який не мав права його відчужувати, у зв`язку із незаконною реєстрацію об`єкта нерухомого майна за собою.

Можливість позивача реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача, згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України, залежить від того, на якій підставі відповідач-2 набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння позивача. Якщо майно було набуте в особи (третя особа), яка не мала права його відчужувати, позивач (власник) має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 Цивільного кодексу України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача є вичерпним (частини перша - третя статті 388 Цивільного кодексу України).

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376 цс 18), власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16).

Особливості проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів визначені у статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, відповідно до частини другої цієї статті, Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

Таким чином, віндикаційна вимога позивача носить характер впорядкування процедури реєстраційних дій внаслідок задоволення первинних вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки, який, в свою чергу був підставою для подальших реєстраційних дій з майном, а отже, не є окремою вимогою до відповідача-2 щодо витребування майна в розумінні статей 387 та 388 Цивільного кодексу України, а носить похідний характер від заявленої вимоги про визнання недійсним договору іпотеки.

За таких обставин, враховуючи наведені норми процесуального законодавства, а також правові висновки Верховного Суду, на переконання суду апеляційної інстанції, позовна вимога про визнання недійсним договору іпотеки, а також похідна від неї вимога про витребування майна підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, Європейський суд з прав людини виходить з того, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищенаведені законодавчі приписи, предмет та підстави заявленого позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність встановлених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 175 ГПК України підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Цільова комерція» про визнання недійсним договору іпотеки та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Оцінюючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 у справі № 910/11848/19 такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження, внаслідок чого підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до Господарського суду міста Києва.

При цьому, у зв`язку з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, має бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 253-255, 269, 270-271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 у справі № 910/11848/19 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.09.2019 у справі № 910/11848/19 скасувати.

3. Матеріали справи № 910/11848/19 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.11.2019.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук