ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2019 р. Справа№ 910/13400/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Кропивної Л.В.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 26.09.2019

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2019 (повний текст складено 11.04.2019)

у справі №910/13400/18 (суддя Котков О.В.)

за позовом Національного банку України

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1

про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності

1. Зміст позовних вимог та заперечень

1.1. Національний банк України (надалі - НБУ, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (надалі - ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», відповідач-1, управитель), Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» (надалі - ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», відповідач-2) про визнання недійсним договору № 052 від 30.09.15 про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між відповідачами, за кредитним договором № 20/КД-003П від 13.08.07 та зобов`язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 документи, отримані згідно договору № 052 від 30.09.15 про відступлення права вимоги.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що майнові права за кредитними договорами, в порушення вимог постанови Правління НБУ від 28.08.01 № 369 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства» були, відчужені відповідачем-1 за оспорюваним договором за ціною нижчою, ніж їх гранична вартість, визначена у попередньому погодженні Національного банку України. Всупереч норм Положення, умовами оспорюваного договору передбачено перехід прав вимоги за кредитними договорами до відповідача-2, як нового кредитора, після укладення оскаржуваного договору, а не після надходження грошових коштів на накопичувальний рахунок, відкритий відповідачу-1 у Національному банку України. Також позивач зазначає, що всупереч ст.ст. 513, 514 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» спірний договір, яким передбачено перехід до відповідача-2 прав заставодержателя, іпотекодержателя за всіма договорами, що забезпечують виконання зобов`язань позичальників за кредитним договором, нотаріально не посвідчений, що є підставою його недійсності.

1.3. ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» у своєму відзиві на позов заперечило проти заявлених вимог та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з тих підстав, що рішеннями Національного банку України № 255 від 25.05.15 та № 414 від 05.08.15 «Про відчуження ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» погоджено відповідачу-1 відчуження майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» у кількості 76 та 10 активів відповідно в порядку, передбаченому главою 10 розділу VI Положення, зі стартовою ціною аукціону не нижчою 1 693 013,00 грн і 322 463,00 грн та у випадку не реалізації на перших торгах, з можливістю провести повторний аукціон зі зменшення вартості активів на 30%, а у випадку не продажу й на повторних торгах, з можливістю продажу фізичним та юридичним особам за ціною останнього аукціону. Також вказує, що за результатами перевірки Національним банком України не було виявлено будь-яких порушень процедури відчуження активів, визначної Положенням та вищезазначеними рішеннями, та встановлено, що від продажу активів на рахунок Управителя надійшли кошти у розмірі 165 784,64 грн, з яких від відповідача - 135 984,64 грн.

Відповідач-1 вважає помилковими посилання позивача про необхідність включення у договір цесії умов про перехід прав вимоги після надходження коштів на накопичувальний рахунок, оскільки вимоги Положення в частині, що стосується ліквідатора, не поширюються на відповідача-1 як управителя.

Також відповідач-1 зазначає про необґрунтованість посилань позивача на необхідність нотаріального посвідчення оспорюваного договору, оскільки кредитний договір, за яким відступлено право вимоги, був укладений у простій письмові формі.

Крім цього, відповідач-1 вказує на те, що укладеним договором не порушуються права Національного банку України, що є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

1.4. ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» у своєму відзиві також заперечило проти заявлених позовних вимог, з аналогічних мотивів та обґрунтувань, що зазначені у відзиві ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М».

При цьому, відповідач-2 вказав, що момент переходу права вимоги за кредитним договором не є істотною умовою договору і не є підставою для визнання недійсними договору цесії, крім цього оспорюваний договір був би укладений навіть без включення такої умови. Позивач помилково вказує про необхідність нотаріального посвідчення договору цесії, оскільки кредитний договір, за яким відступлено право вимоги, укладений у простій письмовій формі.

На думку відповідача-2, позивачем також не доведено, в чому полягає порушення його прав та законних інтересів, за захистом яких він звернувся до суду із вказаним позовом.

Також зазначає про пропуск позивачем позовної давності.

1.5. Національним банком України подано відповідь на відзиви відповідачів, в яких позивач навів мотиви відхилення в повному обсязі заперечень відповідачів.

1.6. У запереченнях ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» на відповідь Національного банку України на відзив відповідач-1, серед іншого, вказує на те, що а ні на підставі Положення, а ні на підставі договору управління Національний банк України не наділений повноваженнями на звернення до суду з позовом про визнання недійсними укладених правочинів, натомість стаття 1043 Цивільного кодексу України передбачає право Національного банку України на звернення з позовом про відшкодування шкоди внаслідок неналежних дій управителя, а отже, позивачем обрано невірний спосіб захисту його прав.

1.7. Товариством з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» також подано заперечення на відповідь на відзив, аналогічні запереченням ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М».

2. Фактичні обставини, встановлені місцевим та апеляційним судами

2.1. 02.12.09 постановою Правління Національного банку України № 713 «Про відкликання банківської ліцензії та ініціювання процедури ліквідації Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» прийнято рішення з 07.12.2009 відкликати банківську ліцензію у АБ «Банк регіонального розвитку» та ініційовано процедуру ліквідації банку.

2.2. 20.11.13 між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (установник управління), Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (управитель) та Національним банком України було укладено договір про передавання в управління непроданих активів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований за № 3960 (надалі - договір управління).

2.3. Як передбачено п.п. 1.1, 1.2 договору управління, установник управління передає в управління управителеві активи, наявні на балансі установника управління на дату укладення цього договору (активи), а управитель приймає в управління активи і зобов`язується вживати всіх необхідних заходів для задоволення вимог кредиторів установника управління (вигодонабувачів) відповідно до переліку (реєстру) вимог кредиторів за рахунок активів, перелік яких наведено в додатку 1 до цього договору. Вигодонабувачами за договором є кредитори установника управління, які на дату підписання договору внесені до переліку (реєстру) вимог кредиторів установника управління (перелік вигодонабувачів) та розрахунки з якими не проведені. Управитель є довірчим власником отриманих в управління активів. До управителя не переходить право власності на активи. Обмеження права довірчої власності управителя встановлюється цим договором і законодавством України.

2.4. Відповідно до п.п. б) п. 2.2 договору управління управитель зобов`язується здійснювати належне та ефективне управління активами особисто та виключно в інтересах вигодонабувачів.

2.5. Згідно із п. 2.4 договору управління управитель має право: володіти, користуватися і розпоряджатися активами відповідно до законодавства України та цього договору; бути процесуальним правонаступником установника управління в справах, однією із сторін (учасників) яких є установник управління, а також правонаступником у виконавчих провадженнях, однією із сторін (учасників) яких є установник управління; на отримання винагороди та відшкодування витрат, які виникли в процесі управління активами, за рахунок одержаних від управління цими активами коштів у порядку та розмірах, визначених цим договором.

2.6. Пунктом 2.5 договору управління визначено, що Національний банк України зобов`язується: відкрити управителеві накопичувальний рахунок для зарахування коштів, що надходять у результаті управління активами, проведення розрахунків з вигодо набувачами, а також перерахування на поточний рахунок управителя винагороди і відшкодування суми витрат відповідно до цього договору; приймати рішення щодо погодження продажу управителем активів у двотижневий термін з дня надходження до Національного банку України відповідного звернення управителя.

2.7. Відповідно до п. 2.6 договору управління Національний банк України має право: вимагати від управителя будь-яку інформацію, потрібну для здійснення контролю за виконанням умов цього договору; здійснювати контроль за діяльністю управителя щодо проведення процедури управління активами і задоволення вимог вигодонабувачів та з цією метою проводити перевірки його діяльності відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України.

2.8. Пунктом 3.1 договору управління встановлено, що передавання активів від установника управління управителю здійснюється за актом про приймання-передавання, у якому зазначається назва боржника, вид активу, його балансова вартість, вартість відповідно до виконавчих документів та за результатами незалежної оцінки, якщо така визначалася, перелік документів, які підтверджують право власності на активи, є підставою для стягнення коштів (договори, векселі тощо), свідчать про проведену установником управління претензійно-позовну роботу.

2.9. Як визначено п. 4.1 договору управління, продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із Національним банком України.

2.10. Згідно із п.п. 9.1, 9.5 договору управління цей договір уважається укладеним з моменту підписання і діє протягом 3 (трьох) років. У разі якщо на дату закінчення дії договору інший управитель Національним банком України не визначений, термін дії договору продовжується до моменту передачі активів новому управителю.

2.11. В додатку № 1 до договору управління сторонами було визначено «Перелік непроданих активів, що передаються в управління іншій юридичній особі», відповідно до якого визначено передачу управителю прав кредитора за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб - боржників банку у кількості 88 договорів загальною сумою вимог у розмірі 87 731 589,17 грн, у тому числі за кредитним договором № 11/01-128-КФ від 23.01.08, укладеним між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_2 .

2.12. Листом-погодженням № 06/06-2014 від 06.06.14 Товариство з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» звернулося до позивача з проханням надати попереднє погодження на відчуження активів, переданих в управління за договором управління шляхом їх самостійного продажу третім особам, за ціною не нижчою, ніж визначена у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитним договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», складеним ТОВ «Приват-Консалтинг» станом на 14.05.14.

2.13. Листом від 01.07.14 № 55-013/34115 позивач повідомив відповідача-1 про те, що продаж активів банку, зокрема майнових прав за кредитними договорами фізичних та юридичних осіб, здійснюється у порядку, визначеному главою 10 розділу VI Положення №369, у зв`язку з чим повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження порядку продажу активів банку, наданий листом від 06.06.2014 № 06/06-2014.

2.14. 18.07.14 листом-погодження № 18/07-2014 відповідач-1 звернувся до позивача, у якому звертав увагу на те, що визначений приписами глави 10 розділу VI Положення № 369 порядок продажу активів встановлює відповідні вимоги до їх продажу ліквідатором, а не управителем, та повторно просив надати попереднє погодження на відчуження активів, переданих в управління за договором управління шляхом їх самостійного продажу третім особам, за ціною не нижчою ніж визначена у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитним договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», складеним ТОВ «Приват-Консалтинг» станом на 14.05.14.

2.15. Листом № 55-013/46775 від 22.08.14 позивач повідомив відповідача-1 про те, що для погодження Комісією Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем відчуження майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» управителю необхідно подати до Національного банку України документи відповідно до вимог глави 10 розділу VI Положення № 369, у зв`язку з чим вдруге повернув на доопрацювання пакет документів щодо погодження відчуження майна.

2.16. Листом № 10/825-Д від 13.11.14 відповідач-1 направив на адресу начальника Управління припинення діяльності банків Генерального департаменту банківського нагляду Національного банку України на погодження порядок продажу переданих в управління майнових прав, боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами (переданого в управління кредитного портфелю АБ «Банк регіонального розвитку») у кількості 88 одиниць, до якого було додано: висновок управителя про порядок, склад, умови та строки продажу; інформацію про майно (активи), яке пропонується для продажу; звіт про оцінку майнових прав - боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 88 одиниць; рецензію на звіт про оцінку майнових прав - боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 88 одиниць.

2.17. 27.01.15 відповідач-1 звернувся до позивача з заявою щодо уточнення кількості активів та погодження способу продажу активів, відповідно до якої, враховуючи погашення за час погодження заборгованості за кредитними договорами, на підставі п. 4.1 договору управління просив надати погодження на продаж активів (продаж майнових прав через відступлення права вимоги по кредитним договорам) у наступному порядку:

- здійснити продаж боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 2 802 119,00 грн (враховуючи сумарну вартість кожного кредитного договору визначену TOB «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» від 10.11.14);

- у випадку, якщо зазначені вище торги не відбудуться, провести повторний продаж боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 961 483,30 грн (враховуючи зменшення вартості кожного кредитного договору на 30 відсотків від вартості визначеної TOB «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» від 10.11.14);

- у випадку, якщо і повторні торги не відбудуться надати Управителю можливість (без додаткового погодження) здійснити продаж боргових зобов`язань через відступлення прав окремо по кожному з 86 кредитних договорів юридичним та/або фізичним особам шляхом укладання окремих договорів відступлення права вимоги за кредитним договором за ціною активу визначеною на останніх публічних торгах (за ціною, що на 30% менша від ринкової ціни визначеної TOB «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» від 10.11.14).

2.18. Згідно із Звітом про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», складеного оцінювачем ТОВ «Приват-Консалтинг» станом на 31.03.15, було визначено, що ринкова вартість об`єкта оцінки - майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» у кількості 86 одиниць, без урахування ПДВ, становить 1 961476,00 грн.

2.19. 28.04.15 відповідач-1 звернувся до позивача із заявою щодо внесення змін до погодження способу продажу активів у зв`язку із проведенням нової оцінки, відповідно до якої, враховуючи сплив терміну дії попередньої оцінки та отриманням нового висновку, на підставі п. 4.1 договору управління просив надати погодження на продаж активів (продаж майнових прав через відступлення права вимоги по кредитним договорам) у наступному порядку:

- здійснити продаж боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 961 476,00 грн (враховуючи сумарну вартість кожного кредитного договору визначену TOB «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» від 31.03.15);

- у випадку, якщо зазначені вище торги не відбудуться провести повторний продаж боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 373 033,20 грн. (враховуючи зменшення вартості кожного кредитного договору на 30 відсотків від вартості визначеної TOB «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» від 31.03.15);

- у випадку, якщо і повторні торги не відбудуться надати Управителю можливість (без додаткового погодження) здійснити продаж боргових зобов`язань через відступлення прав окремо по кожному з 86 кредитних договорів юридичним та/або фізичним особам шляхом укладання окремих договорів відступлення права вимоги за кредитним договором за ціною актива визначеною на останніх публічних торгах (за ціною, що на 30% менша від ринкової ціни визначеної ТОВ «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку вартості майнових прав на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» від 31.03.15).

2.20. Рішенням Комісії з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайта) платіжних систем Національного банку України від 25.05.15 № 255 «Про відчуження ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» (надалі - рішення НБУ № 255) вирішено:

- погодити управителю відчуження майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку», за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.15 на загальну суму 1 639 013,00 грн (без урахування ПДВ), а саме майнові права за кредитними договорами у кількості 76 одиниць згідно з переліком майна (активів), який зазначений в інформації про майно (активи) та наданий листом управителя від 27.01.15, шляхом, проведення аукціону.

У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону;

- відмовити у погоджені відчуження майнових прав за кредитними договорами: ОСОБА_3 договір від 05.12.06 № 27/10-7211, ОСОБА_10 договір від 15.12.03 № 27/10-7101, ОСОБА_11 договір від 01.11.07 № 27/10-912П та договір від 25.12.07 № 27/10-930А, ОСОБА_12 договір від 29.12.06 № 27/10-746А, ОСОБА_5 договір від 31.07.08 № 27/10-997П, ОСОБА_6 договір від 20.12.05 № 11/02-814-КІ, ОСОБА_7 договір від 22.06.07 № 11/03-28, ОСОБА_8 договір від 12.03.07 № 20/Б.в., ОСОБА_9 договір від 14.12.06 № 14/10-191.

2.21. 10.06.15 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (замовник) та Українською універсальною товарною біржею (виконавець) було укладено договір-доручення № 100 на проведення аукціону, відповідно до якого сторони зобов`язалися здійснити ділове співробітництво з використанням організаційно-правових механізмів аукціонних торгів з метою створення умов для забезпечення ефективності аукціонних торгів по продажу майна, що належить Акціонерному банку «Банк регіонального розвитку», а саме: лот № 1 - майнові права на боргові зобов`язання фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами Акціонерного банку «Банк регіонального розвитку» у кількості 76 одиниць, з початковою ціною продажу у розмірі 1 639 013,00 грн (без урахування ПДВ).

2.22. В газеті «Голос України», випуск за 13.06.15 № 104 (6108), та в газеті «Експрес об`ява», випуск за 12.06.15 № 22 (5079), було опубліковано оголошення щодо проведення 30.06.15 аукціону з реалізації активів АБ «Банк регіонального розвитку» за стартовою ціною лоту 1 639 013,00 грн.

2.23. 30.06.15 Українською універсальною товарною біржею було складено протокол № 1 про хід аукціонних торгів, які не відбулися, відповідно до якого визначено, що торги по лоту № 1 не відбулись в зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

2.24. В газеті «Голос України», випуск за 03.07.15 № 117 (6121), та в газеті «Експрес об`ява», випуск за 03.07.15 № 25 (5082), було опубліковано оголошення щодо проведення 20.07.15 повторного аукціону з реалізації активів АБ «Банк регіонального розвитку» за стартовою ціною лоту 1 147 309,10 грн.

2.25. 20.07.15 Українською універсальною товарною біржею було складено протокол № 1 про хід аукціонних торгів, які не відбулися, відповідно до якого визначено, що торги по лоту № 1 не відбулись в зв`язку з відсутністю заяв про участь в аукціонних торгах.

2.26. 30.09.15 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» (управитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» (новий кредитор) було укладено договір №052 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № 20/КД-003П від 13.08.07 (надалі - договір відступлення), відповідно до п. 1.1 якого управитель передає права кредитора шляхом відступлення права вимоги, а новий кредитор приймає всі права вимоги і стає новим кредитором за кредитним договором № 20/КД-003П від 13.08.07, що був укладений між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (банк) та ОСОБА_1 (позичальник), згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 60 000,00 грн.

2.27. Згідно із пп. 1.1.1 п. 1.1 договору відступлення одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором управитель (банк) відступає, а новий кредитор набуває усі права сторони договору та стає кредитором (заставодержателем, іпотекодержателем) за всіма договорами, що забезпечують виконання зобов`язань позичальника.

2.28. Як передбачено пп. 1.2.1 п. 1.2, п. 1.3 договору відступлення, на день укладення даного договору розмір зобов`язань позичальника за кредитним договором складає 313 933,29 грн. За цим договором новий кредитор одержує право замість банку (управителя вимагати від позичальника виконання всіх зобов`язань за кредитним договором, в тому числі, але не виключно: з повернення суми кредиту в повному обсязі; із сплати процентів в розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором; із сплати комісії у розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором; із сплати неустойки (штрафів, пені) у випадках, розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором, а також виконання позичальником будь-яких інших зобов`язань за кредитним договором.

2.29. Відповідно до п. 1.6 цього договору, відступлення права вимоги за кредитним договором № 20/КД-003П від 13.08.07 (отриманого управителем на підставі договору про передавання в управління непроданих активів, укладеного 20.11.13 між банком, управителем та НБУ) здійснюється на платній основі за ціною 7 400,00 грн. Після підписання цього договору новий кредитор на протязі одного місяця перераховує управителю грошові кошти в сумі 7 400,00 грн. на накопичувальний рахунок № НОМЕР_1 в Головному управління НБУ, МФО 321024 з посиланням в призначенні платежу на реквізити цього договору. Право вимоги до позичальника за кредитним договором виникає у нового кредитора одразу після укладення даного договору.

2.30. На підставі договору відступлення 30.09.15 та відповідно до Акту приймання-передачі до договору відступлення від 30.09.15 відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв документи по кредитному договору № 20/КД-003П від 13.08.07, укладеному між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_1 , а саме: оригінал кредитного договору № 20/КД-003П від 13.08.07 з усіма додатковими договорами, змінами та доповненнями; договори забезпечення, а також додаткові угоди до вказаних договорів; усі інші документи, які складають кредитну справу позичальника, отримані банком від позичальника (управителем від банку на підставі договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.13) відповідно до умов вказаних договорів, включаючи документи, на підставі яких банк здійснював оцінку платоспроможності позичальника; документи, що пов`язані із виконанням кредитного договору.

2.31. Посилаючись на те, що майнові права за кредитним договором були відчужені відповідачем-1 за оспорюваним договором відступлення за ціною нижчою, ніж їх гранична вартість, визначена у попередньому погоджені Національного банку України, позивач звернувся до суду із позовом у цій справі про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору № 052 від 30.09.15 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № 20/КД-003П від 13.08.07, та зобов`язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 документи, отримані згідно договору № 052 від 30.09.15 про відступлення права вимоги.

3. Короткий зміст рішення місцевого суду

3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2019 у справі №910/13400/18 позов задоволено повністю.

Визнано недійсним договір № 052 від 30.09.15 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №20/КД-003П від 13.08.07, укладений між ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант».

Зобов`язано ТЛВ «Колекторська компанія «Гарант» повернути ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» документи, отримані згідно акту приймання-передачі по договору № 052 від 30.09.15 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №20/КД-003П від 13.08.07, а саме:

- оригінал кредитного договору №20/КД-003П від 13.08.07 з усіма додатковими договорами, змінами та доповненнями;

- договори забезпечення, а також додаткові угоди до вказаних договорів;

- усі інші документи, які складають кредитну справу позичальника, отримані банком від позичальника (управителем від банку на підставі договору про передання в управління непроданих активів від 20.11.13) відповідно до умов вказаних договорів, включаючи документи, на підставі яких банк здійснював оцінку платоспроможності позичальника;

- документи, що пов`язані із виконанням кредитного договору.

Стягнуто з ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» на користь Національного банку України по 1762 грн судового збору.

3.2. Рішення обґрунтовано тим, що укладення TOB «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» оскаржуваного договору, тобто окремого активу, переданого в управління, здійснено з перевищенням своїх повноважень в порушення положень ст. 1037 Цивільного кодексу України та п. 4.1 договору управління та всупереч рішенню Національного банку України № 255 від 25.05.2015 року, що свідчить про недодержання при укладенні договору № 052 від 30.09.2015 року про відступлення права вимоги (цесії) встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України вимог, а тому є підставою для визнання його недійсним в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

4.1. Не погодившись з вказаним рішенням, ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило поновити строк на подання апеляційної скарги, рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2019 у справі №910/13400/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

4.2. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно встановив обставини справи та не дослідив належним чином рішення НБУ № 255, оскільки суд встановлює, що рішенням НБУ № 255 надано право на продаж активу (окремого активу) фізичним та юридичним особам за ціною останнього аукціону, а далі вказує, що в матеріалах справи відсутнє відповідне погодження.

4.2. Скаржник зазначає: договір управління є типовим для всіх учасників відносин ліквідації банку та передбачений Положенням №369, що поширюється на всіх учасників правовідносин; єдиним обмеженням відчуження активів для Управителя, який встановлено Положенням та договором управління - це отримання попереднього погодження Національного банку України.

Тобто, на думку скаржника, нормативно-правовими актами передбачено, що управитель здійснює управління активами на власний розсуд і за це отримує винагороду та несе відповідальність. НБУ зобов`язується приймати рішення щодо погодження продажу активів у спосіб запропонований управителем або відмовляти в погодженні продажу активів. НБУ не наділений повноваженнями самостійно визначати спосіб продажу активів чи вказувати який спосіб продажу активів має застосовувати управитель.

4.3. ТОВ «Гарант» зазначає, що для управителя не встановлено обмеження у виборі способу продажу активів.

4.4. На думку скаржника, у рішенні від 25.05.2015 № 255 НБУ надає дозвіл на проведення продажу активів банку за ціною останнього аукціону. Як спосіб продажу зазначено - шляхом проведення аукціону (що являє собою саме спосіб продажу активів, а не кількість аукціонів). Оскільки останній (повторний) аукціон з реалізації майна (активів) АБ «Банк регіонального розвитку» не відбувся, відповідно до рішенням НБУ № 255, 30.09.2015 ТОВ «Дельта М» та ТОВ «Гарант» було укладено договір № 052 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №20/КД-003П від 13.08.07, за ціною 7 400 грн, тобто з урахуванням уцінки майна не більше ніж на 30 відсотків.

4.5. ТОВ «Гарант» вважає, що оскільки, як передбачено договором управління та Положенням № 369, саме управитель несе відповідальність перед установником управління та кредиторами за належне управління активами та відшкодовує завдані збитки, а також отримує винагороду за надходження коштів - саме на нього покладено право визначати порядок реалізації активів.

Скаржник зазначає, що твердження суду першої інстанції, про те що НБУ, прийнявши рішення № 255, яким визначив інший спосіб продажу активів, зокрема шляхом проведення одного аукціону та продаж фізичним та юридичним особам за ціною першого аукціону без можливості продажу кожного активу окремо, не відповідає нормам Положення № 369 та договору управління, оскільки управитель не визначав такий спосіб продажу у своєму зверненні від 28.04.2015, а НБУ не може самостійно встановлювати способи продажу.

4.6. ТОВ «Гарант» стверджує, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що в період з 11.07.2016 по 15.07.2016 Національним банком України проведено планову перевірку, за результатами проведення якої складено довідку з перевірки діяльності ТОВ «Дельта М», якому передано в управління непродані активи АБ «Банк регіонального розвитку».

За результатами перевірки будь яких порушень процедури продажу активів, визначеної Положенням, Рішенням НБУ від 25.05.2015 № 255, комісією НБУ не виявлено. Більше того, встановлено, що від продажу активів на рахунок Управителя в НБУ надійшли кошти в розмірі 165 784,64 грн з яких від відповідача 135 984,64 грн.

Також, суд першої інстанції не дослідив та не з`ясував обставин, які викладені у розділі 2 довідки з перевірки діяльності ТОВ «Дельта М» за період з 01.11.2014 до 01.07.2016 та у довідці з перевірки діяльності управителя від 12.01.2018, що як наслідок призвело до неправильної оцінки наявних в матеріалах справи доказів.

4.7. Скаржник вважає, що права НБУ, як контролюючого органу, при укладенні між ТОВ «Дельта М» та ТОВ «Гарант» договору від 30.09.2015 № 052 відступлення права вимоги (цесії), порушені не були, а тому НБУ не мало права звертатися з позовними вимогами щодо визнання недійсним названого договору.

Крім того, на думку скаржника, норми права на які посилається суд першої інстанції в своєму рішенні, лише зазначають, що позивач здійснює контроль діяльності управителя шляхом проведення перевірок та витребування інформації, однак вони не наділяють позивача правом на звернення з позовом до суду про оскарження укладених управителем договорів, натомість дають право останньому звертатися з позовом про стягнення завданих збитків.

5. Доводи учасників справи щодо апеляційної скарги

5.1. Національний банк України у поданому відзиві проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

5.2. Позивач зазначає, що місцевим господарським судом вірно було встановлено недотримання відповідачем-1 погодженої процедури відчуження активів банку, переданих в управління. Також позивач вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги в частині порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції, з урахуванням предмету і підстави позову, встановлено укладення договору цесії за відсутності відповідного погодження Національного банку України.

6. Надходження апеляційної скарги та її розгляд апеляційним судом

6.1. 03.05.2019 ТОВ «Гарант» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду від 21.03.2019 у справі №910/13400/18.

6.2. Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/13400/18 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Смірнова Л.Г., судді: Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

6.3. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2019 апеляційну скаргу ТОВ «Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2019 у справі №910/13400/18 залишено без руху на підставі ст. 260 ГПК України, у зв`язку з порушенням вимог, встановлених статтею 258 цього Кодексу та запропоновано апелянту сплатити судовий збір у встановленому відповідним законодавством розмірі (5 286 грн).

6.4. 25.06.2019 на адресу Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази сплати судового збору у встановленому відповідним законодавством розмірі (5286грн).

6.5. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.07.2019 поновлено скаржнику строк на подання апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження, справу №910/13400/18 призначено до розгляду.

6.6. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду у зв`язку з перебуванням суддів Пономаренко Є.Ю. та Руденко М.А. у відпустках, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №910/13400/18 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Смірнова Л.Г. судді - Кропивна Л.В., Сулім О.В.

6.7. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2019 справу №910/13400/18 прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду.

6.8. У судове засідання 26.09.2019 з`явився представник Національного банку України.

Представники ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М», ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» та третьої особи у судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

6.9. Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч.1, п.1 ч.3 ст.202, ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Участь представників, що не з`явились, у судове засіданні 26.09.2019, судом обов`язковою не визнавалась.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

6.10. Представник Національного банку України надав суду свої пояснення по справі, в яких заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

7. Джерела права й акти їх застосування

7.1 Господарський кодекс України

Згідно ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1,2,7 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

7.2. Цивільний кодекс України

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, серед якого є визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За загальним правилом відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 2 ст. 316 Цивільного кодексу України особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.

Згідно із ст. 1029 Цивільного кодексу України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Законом чи договором управління майном можуть бути передбачені обмеження права довірчої власності управителя.

Частиною 5 ст. 1033 Цивільного кодексу України встановлено, що управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.

Відповідно до ч. 1 ст. 1037 Цивільного кодексу України управитель управляє майном відповідно до умов договору. Управитель може відчужувати майно, передане в управління, укладати щодо нього договір застави лише за згодою установника управління.

Відповідно до ч.ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як визначено ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

7.3. Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

У відповідності до приписів ч.3 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ініційована до набрання чинності цим Законом процедура ліквідації банку здійснюється відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом,

7.4. Закон України «Про банки і банківську діяльність»

Відповідно до ч.11 ст. 96 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі, якщо на момент закінчення строку ліквідації залишилися непроданими активи банку і негайний продаж матиме наслідком істотну втрату їх вартості, ліквідатор передає такі активи в управління визначеній Національним банком України юридичній особі, яка зобов`язана вжити заходів щодо продовження погашення заборгованості кредиторів банку за рахунок отриманих активів.

7.5. Постанова Правління Національного банку України № 369 від 28.08.01 про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства (надалі - Положення № 369)

За змістом п.п. 13.1, 13.9 Глави 13 Положення № 369 ліквідатор у разі потреби передавання активів банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, негайний продаж яких матиме наслідком істотну втрату їх вартості, в управління іншій юридичній особі звертається до Національного банку з відповідною пропозицією згідно зі статтею 96 Закону про банки. За результатами конкурсу між банком, Національним банком і управителем укладається тристоронній договір. Договір про передавання в управління непроданих активів від імені Національного банку підписує уповноважена посадова особа Національного банку. Договір набирає чинності з дати його підписання.

Приписами п. 13.11 Положення № 369 визначено, що управитель відповідно до укладеного тристороннього договору: відкриває в Національному банку накопичувальний рахунок у порядку, установленому нормативно-правовими актами Національного банку; набуває прав сторони (учасника) у судових справах, у якій стороною (учасником) був банк, який ліквідовано, а також прав сторони (учасника) виконавчих проваджень за участю банку; управляє активами та може відчужувати майно за погодженням з Комісією Національного банку; задовольняє вимоги кредиторів банку.

7.6. Господарський процесуальний кодекс України.

Згідно зі ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

7.7. Практика Європейського суду з прав людини як джерело права

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

8. Позиція апеляційного суду

8.1. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга відповідача-2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

8.2. Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Дельта М» звернулося до Національного банку України з проханням надати погодження на продаж активів (продаж майнових прав через відступлення права вимоги по кредитним договорам) у такому порядку:

- здійснити продаж боргових зобов`язань фізичних та юридичних осіб за кредитними договорами у кількості 86 одиниць одним лотом через прилюдні торги (аукціон) на Українській універсальній товарній біржі за початковою ціною 1 961 476,00 грн (згідно із звітом про незалежну оцінку від 31.03.15);

- у випадку, якщо зазначені вище торги не відбудуться провести повторний продаж активів за початковою ціною 1 373 033,20 грн (враховуючи зменшення вартості кожного кредитного договору на 30 відсотків від вартості, визначеної у звіті про незалежну оцінку від 31.03.15);

- у випадку, якщо і повторні торги не відбудуться надати Управителю можливість (без додаткового погодження) здійснити продаж боргових зобов`язань шляхом укладання окремих договорів відступлення права вимоги за кредитним договором за ціною активу, визначеною на останніх публічних торгах (за ціною, що на 30% менша від ринкової ціни, визначеної у звіті про незалежну оцінку від 31.03.15).

Рішенням від 25.05.15 № 255 Національним банком України погоджено управителю відчуження майна (активів) АБ «Банк регіонального розвитку», а саме майнових прав за кредитними договорами у кількості 76 одиниць, шляхом проведення аукціону, за ціною не нижчою, ніж оціночна ринкова вартість, визначена суб`єктом оціночної діяльності за станом на 31.03.15 на загальну суму 1 639 013,00 грн (без урахування ПДВ).

У разі відсутності заяв щодо придбання майна (активів) АБ «Банк регіонального розвитку» на аукціоні, управителю здійснити безпосередній продаж майна (активу) АБ «Банк регіонального розвитку» фізичній або юридичній особі за ціною останнього аукціону.

Таким чином, правомочності управителя (відповідача-1) щодо продажу активів (майнових прав за кредитними договорами у кількості 76 одиниць (в т.ч. за спірним кредитним договором)) були обмежені погодженими рішенням НБУ № 255 порядком, умовами та ціною.

Зміст вказаного рішення (погодження) свідчить, що Національним банком України не погоджувалась можливість зміни визначеної в рішенні № 255 ціни продажу спірного майна, можливість уцінки спірних активів на 30% від ринкової ціни та їх продаж окремо по кожному кредитному договору.

При цьому, згідно із звітом ТОВ «Приват-Консалтинг» від 31.03.2015, вартість майнових прав за кредитним договором № 20/КД-003П від 13.08.07, який є предметом продажу за оспорюваним договором відступлення, становила 1 639 013,00 грн, натомість їх продаж на підставі оспорюваного договору відступлення здійснений за ціною 7 400,00 грн.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що наведені вище обставини, норми законодавства та умови договору про передавання в управління непроданих активів свідчать про те, що відповідач-1 був позбавлений можливості здійснювати реалізацію (відчуження) активів за ціною нижче визначеної оцінювачем ТОВ «Приват-Консалтинг» у звіті про незалежну оцінку від 31.03.2015 та шляхом продажу прав вимоги окремо по кожному кредитному договору.

Таким чином, вчинення відповідачем-1 оспорюваного договору щодо відчуження прав за кредитним договором окремо та за нижчою ціною, ніж визначено у звіті від 31.03.2015, є перевищенням повноважень управителя за договором.

На переконання колегії суддів, скаржник без належних правових підстав ототожнив повноваження ліквідатора з повноваженнями управителя за договором, адже приписи глави 10 Положення №369 врегульовують виключно повноваження ліквідатора банку, які не передбачають їх делегування з вчиненням договору управління, а не управителя активами банку, які залишаються непроданими на час закінчення процедури ліквідації банку, повноваження якого передбачені у главі 13 Положення №369.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що укладення TOB «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» оскаржуваного договору, тобто окремого активу, переданого в управління, здійснено з перевищенням своїх повноважень в порушення положень ст. 1037 Цивільного кодексу України та п. 4.1 договору управління та всупереч рішенню Національного банку України № 255 від 25.05.2015 року, що свідчить про недодержання при укладенні договору № 052 від 30.09.2015 року про відступлення права вимоги (цесії) встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України вимог, а тому є підставою для визнання його недійсним в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України.

8.3. Пунктом 4.1 договору управління передбачено, що продаж, відступлення права вимоги, переведення боргу щодо активів, переданих в управління за цим договором, здійснюються лише за попереднім погодженням із Національним банком України.

А тому, на переконання колегії суддів, з укладенням договору управління відповідач-1 не набув безумовних прав власності щодо спірних активів АБ «Банк регіонального розвитку», а укладення відповідних договорів відступлення прав вимоги мало вчинятися виключно на умовах, погоджених із НБУ.

Погодження, за юридичної суттю, це вирішення питання відповідно до своєї компетенції уповноваженим суб`єктом.

Зазначене вище спростовує аргумент скаржника щодо можливості здійснення управління активами на власний розсуд управителем. Оскільки власний розсуд управителя обмежений погодженням з НБУ дій щодо реалізації активів. Разом з тим, колегія суддів апеляційного господарського суду частково погоджується з доводом скаржника, що управитель самостійно здійснює вибір способу, порядок продажу активів. Так, управитель є незалежним суб`єктом, який самостійно здійснює управлення майном, яке йому передане в управління, має право здійснювати вибір способу, порядок продажу майна, переданого в управління. Проте обраний спосіб та порядок продажу (відчуження) майна мають в обов`язковому порядку бути погоджені з НБУ.

8.4. Отже, позовні вимоги в частині визнання недійсним укладеного між відповідачами договору № 052 від 30.09.15 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором №№ 20/КД-003П від 13.08.07 є обґрунтованими та правомірно задоволені судом першої інстанції.

8.5. Встановлена судом недійсність договору № 052 від 30.09.15 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № 20/КД-003П від 13.08.07 в силу приписів ст. 216 Цивільного кодексу України, свідчить про відсутність правових підстав володіння ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» переданими йому ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» документами на підтвердження майнових прав, відчужених за недійсним договором відступлення, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» повернути такі документи ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

8.6. Щодо заперечень відповідачів про відсутність порушених прав позивача внаслідок укладення оспорюваного правочину, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи із змісту ст. 55 Конституції України та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Звертаючись із позовом до суду у цій справі позивач вказує на порушення його прав як одного з вигодонабувачів, з метою задоволення вимог якого і було укладено договір управління, так і особи, уповноваженої на здійснення контролю за діяльністю управителя згідно із Положенням № 369 та Розділу 7 договору управління.

Так, як свідчить перелік вигодонабувачів до договору управління, розмір незадоволених вимог позивача до АБ «Банк регіонального розвитку» становить 44 790 784,57 грн, які включені до п`ятої черги задоволення вимог.

На переконання колегії суддів, укладення і виконання відповідачами оспорюваного договору щодо відчуження активів банку безпосередньо впливає на повноту задоволення вимог позивача за рахунок цього активу та свідчить про порушення прав і законних інтересів Національного банку України, які підлягають судовому захисту в обраний згідно чинного законодавства України спосіб - шляхом визнання договору відступлення недійсним за зверненням зацікавленої особи.

Також, укладеним між відповідачами договором порушуються інтереси позивача, що випливають із його правового статусу розпорядчого органу з організації ліквідаційної процедури банку та пов`язані із здійсненням ним функції з нагляду та контролю за перебігом ліквідаційної процедури та ефективної роботи ліквідатора та управителя.

Частина 3 ст. 215 Цивільного кодексу України визначає право оскарження правочину заінтересованою особою, права якої порушені укладенням такого правочину.

Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа», тому коло заінтересованих осіб має з`ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені спірним договором та в результаті визнання недійсним договору майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.04.2019 у справі №926/1172/18 та від 27.02.2019 р. у справі № 916/509/18.

Отже, за результатами розгляду спору про визнання правочину недійсним за позовом не сторони такого правочину, вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину, при цьому, перш за все, має бути встановлено чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, але виходячи зі змісту приписів статей 15, 16, 215 ЦК України кожна особа має право на захист, в тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та може виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16).

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що НБУ, в розумінні частини третьої статті 215 ЦК України, є іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, оскільки має обґрунтовану юридичну заінтересованість. В даному випадку, звернення позивача з позовом до суду обумовлено порушенням ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» умов договору управління, укладеного між НБУ, ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та АБ «Банк регіонального розвитку», яке полягає у порушенні прав особи, уповноваженої на здійснення контролю за діяльністю управителя, до повноваження якої приписами Глави 14 Положення № 369 та Розділу 7 договору управління віднесено право застосування заходів відповідальності до управителя за неналежне виконання покладених на нього таким договором обов`язків так і правом, як вигодо набувача, з метою задоволення кредиторських вимог.

8.7. При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника про те, що позивач не наділений повноваженнями на звернення до суду з позовною заявою про визнання укладених правочинів недійсним, з тих підстав, що правом на звернення до суду наділена будь-яка особа з метою захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, а відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Посилання відповідачів на встановлення у договорі управління порядку застосування відповідальності до управителя за збитки, завдані вигодонабувачам унаслідок неефективного управління активами, а також вчинення правочинів з перевищенням наданих йому повноважень або встановлених обмежень - шляхом пред`явлення НБУ вимоги до управителя про відшкодування завданих ним збитків, як на підставу відсутності у нього права на звернення з даним позовом до суду судом відхиляється, з огляду на те, що визнання правочину (договору) недійсним судом є наслідком його вчинення з недотриманням вимог закону (ст. 203 ЦК України), а не заходом відповідальності сторін. Визнання недійсним договору відступлення не виключає застосування Національним банком України до відповідача заходів відповідальності у вигляді відшкодування збитків внаслідок неефективного управління активами. При цьому, саме по собі встановлення в п. 7.2 договору управління заходів відповідальності у вигляді відшкодування завданих вигодонабувачам збитків, не може свідчити про обмеження права особи на захист своїх прав внаслідок наведених порушень у інший спосіб.

8.8. Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи скаржника щодо невірного обрання позивачем способу захисту з огляду на таке.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи висновок, судам слід виходити зі змісту відповідності суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, характеру порушення і чи може обраний спосіб забезпечити поновлення порушеного права. При цьому, необхідно мати на увазі, що захист суб`єктивних цивільних прав здійснюється в межах правовідносин, які виникли між сторонами.

Тобто, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Формулюючи викладені вище висновки, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, які він послідовно надає стосовно принципу диспозитивності у господарському судочинстві (постанови Верхового Суду від 08.05.2018 у справі 922/1249/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17).

Ефективність способу захисту не викликає обґрунтований сумнів з огляду на об`єктивну можливість сприяти відновленню порушеного права, а вказаний спосіб захисту за своєю суттю не є суперечливим у співвідношенні до правовідносин, які склались між сторонами.

8.9. Доводи скаржника щодо того, що проведеними позивачем перевірками не було встановлено порушень під час укладення договору відступлення, викладених висновків не спростовують.

8.10. Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Національного банку України до ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності.

8.11. Щодо поданої скаржником заяви про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що оспорюваний договір №052 про відступлення права вимоги (цесії) за кредитним договором № № 20/КД-003П від 13.08.07 було укладено відповідачами 30.09.15.

Звіт ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта-М» станом на 01.10.2015, в якому відображена інформація про сам лише факт відступлення права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 20/КД-003П від 13.08.07, був поданий відповідачем-1 Національному банку України 07.10.15.

Доказів на підтвердження того, що позивач міг дізнатися про укладення оспорюваного договору та його умови раніше вказаної дати відповідачами не надано та матеріали справи не містять.

З даним позовом до суду позивач звернувся 05.10.18 (згідно із поштовим штемпелем на конверті), тобто в межах встановленого законом строку для пред`явлення позову, а тому позовна давність позивачем не пропущена.

9. Висновки апеляційного суду

9.1. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

9.2. Оскільки позивачем доведено порушення оспорюваним правочином його прав та інтересів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову з підстав заявлених у ньому.

Такої ж правової позиції з аналогічних правовідносин, дотримується Верховний Суд зокрема у своїх постановах від 08.08.2019 у справі № 910/13317/18, від 24.09.2019 у справі № 910/13297/18, від 05.09.2019 у справі № 910/13412/18.

9.3. На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення місцевого суду згідно з ст.277 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2019 у справі №910/13400/18 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2019 у справі №910/13400/18 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант».

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2019 у справі №910/13400/18.

5. Матеріали справи №910/13400/18 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 12.11.2019

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Л.В. Кропивна

В.В. Сулім