ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2019 р. Справа№ 920/15/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.,

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 13.11.2019

за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго»

на рішення Господарського суду Сумської області від 05.08.2019 (повне рішення складено 09.08.2019)

у справі № 920/15/18 (головуючий суддя Котельницька В.Л., судді Резніченко О.Ю., Джепа Ю.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго»

про стягнення 1 650 304, 70 грн,

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), Північний апеляційний господарський суд,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог та рух справи

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України») звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» (далі - ПАТ «Сумиобленерго») про стягнення 1 000 000,00 грн боргу за векселем, 157 150,68 грн 6% річних, 493 154,02 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги про стягнення боргу обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань щодо сплати боргу за векселем №37 від 04.05.2000.

Справа розглядалася господарськими судами неодноразово.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Сумської області від 05.08.2019, ухваленим за результатом нового розгляду, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Сумиобленерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 1 000 000, 00 грн за векселем № 37 від 04.05.2000, 15 000, 00 грн витрат по сплаті судового збору. Провадження у справі в частині стягнення 6% річних у розмірі 157 150, 68 грн - закрито. В решті відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що порушене право позивача на отримання коштів за простим векселем № 37 у позасудовому порядку не захищене. Судом першої інстанції встановлено наявність підстав для захисту такого права. Позовні вимоги підтверджені наявними у справі доказами та дослідженими судом оригіналами векселя та виконавчого напису нотаріуса, доказів закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса сторонами не подано, відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 1 000 000, 00 грн є правомірною та обґрунтованою.

Щодо закриття провадження в частині стягнення 6 % річних, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було сплачено позивачу 157 150, 68 грн, останнім не повернуті, а тому відсутній предмет спору.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 493 154, 02 грн інфляційних втрат за період з 20.03.2015 по 31.10.2017 суд першої інстанції виходив з того, що за прострочення виконання вексельного зобов`язання, законодавством встановлені спеціальні санкції, якими не передбачено покладення на особу, зобов`язану за векселем, інших платежів, зокрема, збитків від інфляції, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством. А тому положення ст. 625 Цивільного кодексу України у даному випадку застосуванню не підлягають.

3. Надходження апеляційних скарг на розгляд Північного апеляційного господарського суду

У серпні 2019 року, не погодившись з ухваленим рішенням, АТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 05.08.2019 в частині відмови у стягненні інфляційних у розмірі 493 154, 02 грн та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача повністю та стягнути з відповідача на користь АТ «НАК «Нафтогаз України» 493 154, 02 грн інфляційних, у стягненні яких було відмовлено.

Також, не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ «Сумиобленерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 05.08.2019 у справі №920/15/18 в частині стягнення з ПАТ «Сумиобленерго» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» заборгованості за векселем № 37 від 04.05.2000 у розмірі 1 000 000, 00 грн та закриття провадження у цій справі в частині стягнення 6% річних у розмірі 157 150, 68 грн і прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості 1 000 000, 00 грн боргу та 157 150, 68 грн 6% річних за простим векселем № 37 від 04.05.2000, в іншій частині - залишити без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами АТ «НАК «Нафтогаз України» та ПАТ «Сумиобленерго» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.08.2019. Надано час для подання відзивів, заперечень на відзиви, заяв, клопотань. Справу призначено до розгляду на 07.10.2019.

Справа розглядалася різними складами суду.

07.10.2019 в судовому засіданні було оголошено перерву до 13.11.2019.

13.11.2019 у судове засідання з`явилися представники сторін - позивача та відповідача.

Представник сторін підтримали вимоги свої апеляційних скарг та просили їх задовольнити, відповідно проти вимог апеляційної скарги іншої сторони заперечували та просили відмовити в їх задоволенні.

4. Вимоги апеляційної скарги АТ «НАК «Нафтогаз України» та короткий зміст наведених у ній доводів

АТ «НАК «Нафтогаз України» в апеляційній скарзі не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат з огляду на таке.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права (статті 625 Цивільного кодексу України, ст. 4 Конвенції про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, ст. 38, 43 «Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі») і процесуального права (ст. 7, 73, 86, 238 ГПК України).

Скаржник також вказує, що оскільки зобов`язання за спірним векселем є грошовим, тому на вимогу кредитора застосування ст. 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин є обов`язковим та законним.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

24.09.2019 на адресу суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому сторона просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Відзив прийнято в порядку ст. 263 ГПК України.

Заперечуючи проти апеляційної скарги АТ «НАК «Нафтогаз України», відповідач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду в частині відмови позивачу у задоволенні позовних вимог прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає і рішення в цій частині слід залишити без змін. Крім того, ПАТ «Сумиобленерго» вказує, що статтею 48 Уніфікованого Закону обмежено (визначено вичерпний перелік) стягнення, які держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, серед яких відсутні інфляційні втрати. В свою чергу, спірні правовідносини між сторонами у справі врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних втрат, тому ст. 625 Цивільного кодексу України у цій справі застосуванню не підлягає.

6. Вимоги апеляційної скарги ПАТ «Сумиобленерго» та короткий зміст наведених у ній доводів

ПАТ «Сумиобленерго» в апеляційній скарзі просило скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 16.07.2019 у частині закриття провадження у справі та прийняти нове рішення, яким відмовити ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у задоволенні позовних вимог у частині стягнення 1 000 000,00 грн боргу та 157 150, 68 грн 6% річних за простим векселем, в іншій частині - залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального права (ст. 13, 14, 74, 80, 81 ГПК України). ПАТ «Сумиобленерго» вказує, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, проте суд першої інстанції самостійно збирав докази, чим порушив норми процесуального права.

Також скаржник зазначає, що позивачем пред`являлася копія векселя, а не його оригінал, що на переконання сторони не може бути підставою для задоволення вимоги.

Крім того, скаржник зазначає, що рішення Зарічного районного суду міста Суми від 22.02.2019 у справі № 591/1922/17, на яке посилався суд в оскаржуваному рішенні, було скасовано в апеляційному порядку з підстав обрання невірного способу захисту.

7. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вірно з`ясовано судом першої інстанції, 24.04.2000 року між Українським кредитним банком (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк») (далі - банк) та Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (правонаступником якого є ПАТ «НАК «Нафтогаз України») був укладений договір №Т-102/042000 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого сторони здійснюють обмін рівноцінних паперів, а саме, векселів, зазначених в статті 2 цього договору на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.1 договору банк зобов`язується передати підприємству у власність векселі, перелік яких вказаний у додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору загальною номінальною вартістю 66 715 946, 15 грн. Векселі передаються підприємству з бланковим індосаментом протягом десяти банківських днів з моменту підписання цього договору.

04.05.2000 на виконання умов договору банк передав, а підприємство прийняло, зокрема, вексель №37, емітований Відкритим акціонерним товариством «Сумиобленерго» (перейменоване на Публічне акціонерне товариство «Сумиобленерго»), номінальною вартістю 1 000 000,00 грн, дата випуску 04.05.2000, із зобов`язанням заплатити проти цього векселя банку чи його наказу суму у розмірі 1 000 000,00 грн за пред`явленням, але не раніше 01.01.2015, що підтверджується додатком №1 до договору та актом приймання-передачі векселів від 04.05.2000 до договору.

Відповідно до векселя №37 банк на його звороті проставив бланковий індосамент на пред`явника із застереженням «без обороту на мене».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з листом №26-1847/1.2-15 від 13.03.2015, у якому пропонував оплатити векселі, зокрема, і вексель №37 до 19.03.2015. Відповідач вексель не оплатив.

19.03.2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу з листом №26-2003/1.2-15 про опротестування вказаного вище векселя у неплатежі.

Розпискою від 26.03.2015 про передачу векселів для опротестування приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. отримав, у тому числі і вексель №37 на суму 1 000 000,00 грн.

25.03.2015 приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. звернувся до відповідача з телеграмою-вимогою з пропозицією до 12 години 26.03.2015 здійснити оплату, у тому числі зазначеного вище векселя, або повідомити нотаріуса про відмову вчинити такі дії.

У зв`язку з невиконанням вказаної вимоги відповідачем, 26.03.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. видано акти про протест вказаного вище векселя (зареєстровано в реєстрі №975).

Актом приймання-передачі від 26.03.2015 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. передано позивачу, у тому числі, вищезазначений вексель та акт про протест векселя.

31.03.2015 позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. з листом № 26-2333/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, в тому числі, за вказаним векселем на суму 1 000 000, 00 грн.

01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. видано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 493) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем №37 від 04.05.2000 на суму 1 000 000,00 грн.

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення у даній справі та направлючи справу на новий розгляд, зазначив, що суди попередніх інстанції, обмежившись констатацією відсутності в матеріалах справи оригіналу спірного векселя, не встановили обставин наявності у позивача порушеного права станом на момент звернення до господарського суду з позовом у цій справі та під час її розгляду. Крім того встановлено можливість знаходження спірного векселя на виконанні у відділі державної виконавчої служби. Вказівки Верховного Суду, в силу ч. 1 ст. 316 ГПК України, є обов`язковими для суду під час нового розгляду.

Так, під час нового розгляду, суд першої інстанції зобов`язав позивача надати суду для огляду оригінал векселя №37 від 04.05.2000 та інформацію щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса в межах виконавчого провадження ВП №47270761. Однак, оригіналу таку документа у позивача не виявилося.

Ухвалою суду першої інстанції від 28.02.2019 було задоволено клопотання позивача та витребувано у Господарського суду міста Києва оригінал векселя. Господарський суд міста Києва повідомив, що витребовуваний вексель за листом відповідача від 05.02.2019 був повернутий 04.03.2019 до Зарічного ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області та отриманий останнім 11.03.2019.

Ухвалою суду першої інстанції від 07.05.2019 було зобов`язано Зарічний ВДВС ГТУЮ у Сумській області надати суду для огляду в судовому засіданні оригінал векселя №37 від 04.05.2000, який був повернутий останньому Господарським судом міста Києва. Зарічний відділ ДВС м. Суми листом № 3/32469 від 22.05.2019 повідомив, що витребуваний вексель передано для виконання до Ковпаківського відділу ДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області.

Представником позивача було заявлено про витребування оригіналу спірного векселя у Ковпаківського відділу ДВС м. Суми.

Ухвалою суду від 18.06.2019 зобов`язано Ковпаківський ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області надати суду для огляду в судовому засіданні оригінал векселя №37 від 04.05.2000, який був переданий останньому Зарічним ВДВС ГТУЮ у Сумській області.

01.07.2019 до суду першої інстанції від Ковпаківського відділу ДВС в м. Суми надійшов оригінал векселя №37 від 04.05.2000, який був переданий останньому Зарічним ВДВС ГТУЮ у Сумській області.

05.08.2019 судом першої інстанції були досліджені докази, подані позивачем в обґрунтування позовних вимог, в тому числі оригінал векселю та виконавчого напису нотаріуса. Супровідним листом від 09.08.2019 № 920/15/18/6988 Господарський суд Сумської області повернув Ковпаківському відділу ДВС в м. Суми оригінал векселя №37 від 04.05.2000 та виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. 01.04.2015 № 493.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи представник відповідача подав до суду клопотання про долучення доказів, а саме: платіжного доручення № 392 від 22.06.2018 про сплату позивачу суми 6 % річних.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

8. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, застосовані ним положення законодавства та межі апеляційного перегляду рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом розгляду є правовідносини, що склалися з реалізації права тримача векселя. Спір у справі стосується наявності підстав для стягнення заборгованості за векселем.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це суб`єктивне право особи вимагати від уповноважених органів примусового застосування засобів реагування до порушників цивільних прав.

Відповідно до закріплених в главі 3 Цивільного кодексу України положень, які стосуються суб`єктів здійснення захисту порушеного права, захист порушених цивільних прав та охоронюваних законом інтересів здійснюється: судом (стаття 16 Цивільного кодексу України), Президентом України, органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування (стаття 17 Цивільного кодексу України), органами нотаріату (стаття 18 Цивільного кодексу України), самостійно (стаття 19 Цивільного кодексу України).

У статті 18 Цивільного кодексу України встановлено порядок захисту цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 за № 1172, відбувається стягнення заборгованості за векселями, опротестованими нотаріусами в установленому законом порядку. Відповідно до п. 11 даного Переліку для одержання виконавчого напису подаються: оригінал опротестованого векселя; акт про протест векселя.

Вексель, опротестований нотаріусом у встановленому законодавством порядку, є виконавчим документом (ст. 8 Закону України «Про обіг векселів в Україні»).

Частиною 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса) підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих написів нотаріусів.

Отже, у ст. 18 Цивільного кодексу України унормований порядок захисту цивільних прав нотаріусом, виконавчий напис якого, вчинений на борговому документі, є виконавчим документом нарівні з рішенням суду.

Право на звернення до господарського суду в установленому ГПК України порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч. 1 ст. 4 ГПК України).

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст.16 Цивільного кодексу України, згідно з якою кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тобто, особа, право якої порушено, може на свій власний розсуд обрати будь-яку форму захисту: судову, шляхом звернення до органів державної влади, органів нотаріату чи самозахист. Межі здійснення цивільних прав не містять жодних обмежень щодо права особи здійснювати захист своїх прав та інтересів у способи, визначені законодавством. Не містить таких обмежень і чинне законодавство в цілому, а Конституція України надає право особи діяти у спосіб, не заборонений законодавством.

Здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, чинне законодавство не містить обмежень щодо можливості здійснення особою захисту своїх прав та законних інтересів одночасно шляхом пред`явлення до виконання виконавчого напису в позасудовому порядку та шляхом стягнення заборгованості у судовому порядку, а отже не можуть бути покладені в основу рішення твердження відповідача про те, що задоволення позову у цій справі призведе до подвійного стягнення з ПАТ «Сумиобленерго» заборгованості за одним і тим самим борговим документом, оскільки боржник зобов`язаний виконати зобов`язання за векселем №37 від 04.05.2000 за будь-яким з виконавчих документів, у зв`язку з чим, виконавче провадження буде закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а інший невиконаний виконавчий документ боржник має право визнати таким, що не підлягає виконанню в порядку ст. 328 ГПК України у зв`язку з припиненням зобов`язання його виконанням та відсутністю обов`язку боржника. А тому посилання відповідача на скасування рішення Зарічного районного суду міста Суми від 22.02.2019 у справі № 591/1922/17 відхиляються як необґрунтовані.

З наявних у справі доказів вбачається, що позивач 31.03.2015 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. з листом № 26-2333/1.2-15 про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, в тому числі за вказаним векселем на суму 1000000,00 грн.

01.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сидоренко А.В. видано виконавчий напис (зареєстрований в реєстрі за № 493) про стягнення з відповідача заборгованості за векселем № 37 від 04.05.2000 на суму 1 000 000,00 грн.

У виконавчому написі № 493 зазначено, що він набуває чинності з моменту його вчинення та має бути пред`явлений до виконання до відділу (підрозділу) державної виконавчої служби протягом року з дня його вчинення.

Відповідач зазначав, що виконавчий напис № 493 від 01.04.2015 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка А.В знаходиться на виконанні у державній виконавчій службі, що підтверджується постановою відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції від 20.04.2015 ВП № 4727076.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця від 30.04.2015 виконавче провадження №47270761 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 493 від 01.04.2015 зупинено згідно ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 30.05.2015 у справі №818/1437/15.

Отже, з урахуванням встановленого, порушене право позивача не перестало існувати внаслідок реалізації позасудового захисту, станом на момент звернення до суду відповідач не виконав свої зобов`язання зі сплати заборгованості по векселю ні в добровільному, ні в примусовому порядку, виконавче провадження ВП №47270929 зупинене з квітня 2015. Будь-яких виконавчих дій (окрім накладення арешту на нерухоме майно боржника) під час виконання виконавчого напису нотаріуса №494 від 01.04.2015 не вчинялось та виконання зазначеного виконавчого документу не відбулось. До того ж, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідач оскаржує в касаційному порядку постанову Сумського апеляційного суду від 17.07.2019 в цивільній справі за позовом ПАТ «Сумиобленерго» до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Марченко Інни Володимирівни, третя особа: ПАТ «НАК «Нафтогаз Україна» про визнання незаконними та недійсними протестів про неоплату простих векселів та скасування протестів про неоплату векселів (http://reyestr.court.gov.ua/Review/83819844). За касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» встановлено, що вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Згідно зі ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, в тому числі письмовими, речовими і електронними доказами.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч. 1, 2, 5 ст. 91 ГПК України).

Підставою заявлених позовних вимог є невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати простого векселя № 37 від 04.05.2000, у ході розгляду даного спору місцевим господарським судом досліджено в судовому засіданні оригінали векселя та виконавчого напису нотаріуса № 493 від 01.04.2015.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обіг векселів в Україні» векселі (переказні і прості) складаються в документарній формі на бланках з відповідним ступенем захисту від підроблення, форма та порядок виготовлення яких затверджуються Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Національним банком України з урахуванням норм Уніфікованого закону, і не можуть бути переведені в бездокументарну форму (знерухомлені). Вексель, який видається на території України і місце платежу за яким також знаходиться на території України, складається державною мовою. Найменування трасанта або векселедавця, інших зобов`язаних за векселем осіб заповнюється тією мовою, якою визначено офіційне найменування в їх установчих документах. Вексель підписується: від імені юридичних осіб - власноручно керівником та головним бухгалтером (якщо така посада передбачена штатним розписом юридичної особи) чи уповноваженими ними особами. У разі якщо вексель підписується уповноваженою особою, до тексту векселя включається посилання на внутрішній документ юридичної особи, відповідно до якого уповноважена особа має право підписувати вексель.

Вимоги до оформлення простого векселя визначені також і в ст. 75, 76 Розділу ІІ «Прості векселі» Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, запровадженої Женевською Конвенцією 1930.

За вексельним законодавством виникають зобов`язання як прямих боржників, так і боржників у порядку регресу. Прямі боржники - це векселедавець простого векселя та акцептант переказного векселя. Вимоги до зазначених осіб, а також до авалістів за них (за їх наявності) можуть бути пред`явлені як у строк платежу, так і протягом усього строку вексельної давності незалежно від наявності протесту. При цьому підставою для заявлення вимог до прямих боржників є сам вексель, що знаходиться у кредитора.

Таким чином, порушене право позивача на отримання коштів за простим векселем № 37 від 04.05.2000 у позасудовому порядку не захищене, тому наявні підстави для захисту цього права судом, позовні вимоги підтверджені наявними у справі доказами та дослідженим оригіналом векселя та виконавчого напису нотаріуса, доказів закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса сторонами не подано, відтак вимога позивача про стягнення з відповідача 1 000 000,00 грн є правомірною та правомірно задоволено судом першої інстанції.

Щодо посилань скаржника на недоліки форми оглянутого судом векселя та порушень суду першої інстанції стосовно ініціативи витребування таких доказів, суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Судом першої інстанції, під час дослідження оригіналу векселя № 37 від 04.05.2000 (надісланого відділом виконавчої служби) встановлено, що надісланий на адресу господарського суду оригінал векселя №37 від 04.05.2000 має саме цей номер, оскільки він прошитий, пронумерований та скріплений печаткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка А.В. разом з виконавчим написом останнього, із змісту якого вбачається, що цей напис вчинено саме за простим векселем №37 від 04.05.2000. Спростування наведеного скаржником не надано.

Щодо витребування оригіналу векселя, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що оригінал вищезгаданого векселя був витребуваний на виконання вказівок, що містяться у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у даній справі, які є обов`язковими до виконання судом першої інстанції при новому розгляді справи в силу положень ч. 1 ст. 316 ГПК України, а не за власною ініціативою суду. До того ж, ініціатива з витребування такого векселя походила і від позивача, що повністю відповідає принципу диспозитивності, передбаченого ст. 14 ГПК України. а тому доводи відповідача у вказаній частині відхиляються як безпідставні.

Крім того, обґрунтованими є твердження позивача, що він як держатель векселю, має право відповідно до вимог вексельного законодавства вимагати від відповідача, як векселедавця, стягнення відсотків на суму векселя в розмірі 6%.

У силу приписів статей 1, 15, 25 Уніфікованого закону векселедавець - ПАТ «Сумиобленерго» зобов`язаний за простим векселем №37 як трасат (акцепт) за переказним векселем.

Сам вексель №37 передано у власність позивача Українським кредитним банком (правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк») на підставі договору від 24.04.2000 № Т-102/042000.

В подальшому на вказаному векселі Українським кредитним банком здійснено банковий індосамент «Платити наказу: без обороту на мене».

Статтею 43 Уніфікованого закону встановлено, що держатель може використати своє право регресу проти індосантів, трасанта та інших зобов`язаних осіб при настанні строку платежу, якщо останній не був здійснений.

Всі трасанти, акцептанти, індосанти і особи, що забезпечують авалем платіж за переказним векселем, є солідарно зобов`язаними перед держателем. Держатель має право пред`явити позов до кожної з цих осіб окремо і до всіх разом, необов`язково додержуючись тієї послідовності, в якій вони зобов`язалися (ст. 47 Уніфікованого закону).

Відповідно до ст. 48 Уніфікованого закону держатель може вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, в тому числі відсотки в розмірі шести від дати настання строку платежу.

Отже, право векселедержателя на стягнення 6% річних із зобов`язаної за векселем особи від дати настання строку платежу, передбачене пунктом 2 статті 48 вказаного Уніфікованого закону.

Пунктом 5 ст. 2 Закону України «Про обіг векселів в Україні» встановлено, що відсотки, про які йдеться у пункті 2 статті Уніфікованого закону, на суму векселів, як виданих, так і тих, що підлягають оплаті на території України, нараховуються виходячи з розміру облікової ставки Національного банку України на день подання позову і від дня настання строку платежу (з дня платежу) до дня подання позову відповідно.

Враховуючи факт порушення відповідачем строків платежу, оскільки до 19.03.2015 відповідачем не було оплачено вимоги за векселем, а також те, що право на стягнення 6% передбачено Уніфікованим законом, у позивача виникає право на стягнення відсотків, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 157 150, 68 грн - суму 6% річних (за період з 20.03.2015 по 31.10.2017).

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було подано до суду докази сплати на користь позивача 157 150,68 грн суми 6% річних (платіжне доручення № 392 від 22.06.2018). При цьому у платіжному дорученні про перерахування відповідачем 157 150, 68 грн суми призначенням платежу визначено: «добровільне виконання рішення ГССО від 22.03.2018 у справі № 920/15/18 після набрання законної сили (прийняття пост. ХАГС від 21.06.2018)», а вказані судові рішення були скасовані постановою Верховного Суду від 06.11.2018 у даній справі.

Однак враховуючи, що факт отримання вказаних коштів не заперечується позивачем, на вимогу відповідача (у зв`язку із скасуванням судових рішень, на виконання яких вони були сплачені) позивачем йому не повернуті, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач сплатив позивачу суму нарахованих відсотків у розмірі 157 150, 68 грн, у зв`язку з чим у цій частині відсутній предмет спору. Вказані обставини є підставою для закриття провадження у справі у вказаній частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, про що судом першої інстанції було здійснено правомірний висновок.

Позивачем також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 493 154, 02 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 20.03.2015 по 31.10.2017. Стосовно цієї частини вимог апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про обіг векселів в Україні» законодавство України про обіг векселів складається із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований Закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, та із Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів, Закону України «Про цінні папери і фондову біржу», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів», цього Закону та інших прийнятих згідно з ними актів законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про цінні папери і фондовий ринок» вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Сплата інфляційних втрат врегульована ст. 625 Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, застосування норм Цивільного кодексу України, які регулюють відповідальність за прострочення виконання зобов`язань (в даному випадку ст. 625 Цивільного кодексу України) до правовідносин, пов`язаних із обігом векселів, можливе лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що зазначені в Законі України «Про обіг векселів в Україні».

Відповідно до ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, право векселедержателя вимагати від особи, проти якої він використовує своє право регресу, обмежено наступними сумами: (1) сумою неакцептованого або неоплаченого переказного векселя з відсотками, якщо вони були обумовлені; (2) відсотками в розмірі шести від дати настання строку платежу; (3) витратами, пов`язаними з протестом і пересиланням повідомлень, а також іншими витратами. Якщо право регресу використане до настання строку платежу, то з вексельної суми утримуються облікові відсотки. Ці облікові відсотки обчислюються за офіційною обліковою ставкою (банківською ставкою), яка діє на дату використання права регресу за місцем проживання держателя.

Отже, за прострочення виконання вексельного зобов`язання, вексельним законодавством встановлені спеціальні санкції.

Тобто, ст. 48 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі передбачено, які платежі вправі вимагати векселедержатель від особи проти якої заявлена вимога. Даний порядок є вичерпним. При цьому Уніфікованим законом про переказні векселі та прості векселі не передбачено покладання на зобов`язану за векселем особу інших платежів, ніж зазначені в ньому, зокрема не передбачено можливості пред`явлення до стягнення збитків від інфляції.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини сторін врегульовано вексельним законодавством, яким не передбачено стягнення інфляційних втрат у разі прострочення виконання вексельного зобов`язання, норми ст. 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому, Північний апеляційний господарський суд відзначає, що Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою застосування норм Цивільного кодексу України, які регулюють відповідальність за прострочення виконання зобов`язань до правовідносин, пов`язаних із обігом векселів, можливе лише у випадку вказівки на це в актах вексельного законодавства, що зазначені в Законі України «Про обіг векселів в Україні» (постанови від 15.05.2018 у справі №904/8714/17, від 22.05.2018 у справі №904/8713/17, від 23.05.2018 у справі №904/8710/17, від 23.05.2018 у справі №904/8711/17, від 26.06.2019 у справі № 904/66/18).

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги ПАТ «НАК «Нафтогаз України» щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, ст. 625 Цивільного кодексу України.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 904/65/19 відхиляється судом апеляційної інстанції з огляду на те, що предметом розгляду вказаної справи було стягнення 6 % річних та інфляційних втрат, у той час як предметом розгляду даної справи є стягнення основної заборгованості за векселем. До того ж, у згаданій справі надсилання копії векселя здійснювалося в порядку позасудового врегулювання, в той час, як предметом розгляду даної справи є саме стягнення основного боргу в судовому порядку з дослідженням оригіналу векселя в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Отже, скаржниками не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються в апеляційних скаргах. Доводи апеляційних скарг ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовування або зміни не вбачається.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову в частині стягнення боргу за векселем.

Таким чином, на підставі ст. 2, 4, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційних скарг по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржників в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.08.2019 у справі № 920/15/18 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.08.2019 у справі № 920/15/18 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 05.08.2019 у справі № 920/15/18 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржників.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено - 18.11.2019

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич