ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

05.11.19 Справа № 8/568

Суддя господарського суду Полтавської області Іванко Л.А. при секретарі судового засідання Ісенко М.В., розглянувши

заяву ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1

до боржника Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Знамя", 36008, м.Полтава, вул. Автобазівська, буд. 2/9, ідент. код 14310997

про визнання кредиторських вимог в межах справи № 8/568

за заявою відкритого акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м.Полтава

до державного підприємства "Виробниче об"єднання "Знамя", м.Полтава

про визнання банкрутом

за участю представників:

від заявника: ОСОБА_1 , посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 від 27.10.2014 року; Бова Є .Ю. , ордер ПТ № 158734 від 05.11.2019 року, свід. № 560 від 22.11.07 року

ліквідатор: арбітражний керуючий Несвіт В.І.

від ліквідатора: Бабенко А.В., дов. від 31.12.2018 року; Гостік Е.В., дов. від 23.10.2019 року, посвід. № 658 від 11.02.2016 року

від Міністерства юстиції України: Кійченко М.Ю., дов.№ 673/9.3.2/22-19 від 18.01.2019 року

встановив:

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 20.12.2001 року порушено провадження у справі про банкрутство Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Знамя».

Постановою господарського суду від 25.05.2016 року ДП "ВО "Знамя" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором призначено арбітражного керуючого Несвіта В.І.

З метою виявлення кредиторів з вимогами за зобов"язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства ДП "ВО "Знамя" 26.05.2016 року здійснено офіційне оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет.

В ході ліквідаційної процедури ДП "ВО "Знамя" на адресу господарського суду надійшли заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами до боржника, а саме:

- заява (вх. №1740/19 від 23.08.2019) з кредиторськими вимогами в розмірі 231 435, 20 грн.;

- заява (вх. №1742/19 від 23.08.2019) з кредиторськими вимогами в розмірі 346 082, 86 грн.;

- заява (вх. №1754/19 від 27.08.2019) з кредиторськими вимогами в розмірі 94 653, 99 грн.

Згідно ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Ухвалою господарського суду від 29.08.2019 року прийнято заяви ОСОБА_1 до боржника, об"єднано та призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.09.2019 року. Ліквідатора зобов"язано розглянути заяви кредитора та письмово повідомити про результати розгляду заявника, докази надати суду.

Ухвалою суду від 17.09.2019 року судове засідання відкладено на 24.10.2019 року.

21.10.2019 року набрав чинності Кодекс України з питань банкрутства, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень якого визначено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Отже, подальший розгляд справи про банкрутство ДП "ВО "Знамя" та поданих в межах неї заяв про визнання поточних кредиторських вимог належить здійснювати у відповідності до вимог Кодексу України з питань банкрутства.

23.10.2019 року ліквідатором подано відзив на заяви ОСОБА_1 про визнання поточних вимог у справі про банкрутство ДП "ВО "Знамя".

24.10.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву до 05.11.2019 року.

Заявник просить визнати заявлені ним поточні грошові вимоги до боржника в повному обсязі.

Ліквідатор, заявлені поточні кредиторські вимоги ОСОБА_1 визнає частково, в сумі 195567,31 грн., що складає заборгованість по заробітній платі на день звільнення. Вимоги в розмірі 476604,74 грн., що становить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсація - ліквідатором не визнаються.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду (див. п.4.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 24.10.2011 № 11, ухвали зі справ про банкрутство, в яких вирішуються питання по суті (про визнання або відмову у визнанні вимог кредиторів, про затвердження плану санації, про затвердження звіту ліквідатора та припинення провадження у справі, тощо...) фактично є рішеннями суду .

В судовому засіданні 05.11.2019 року оголошено вступну та резолютивну частини ухвали суду.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заяви кредитора, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду заяви і вирішення спору, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працював на Полтавському заводі «Знамя» з 22.06.2015 року по 23.05.2016 року, з 02.08.2016 року по 21.05.2018 року, з 04.09.2018 року по 31.05.2019 року на посаді начальника служби безпеки, що підтверджується записом у трудовій книжці.

Заборгованість ДП «ВО «Знамя» перед ОСОБА_1 із виплати заробітної плати складає 195567,31 грн.: за період з 22.06.2015 року по 23.05.2016 року - 21247,47 грн., за період з 01.08.2016 року по 21.05.2018 року - 128623,3 грн., за період з 04.09.2018 року по 31.05.2019 року - 45696,54 грн., що підтверджується довідками ДП ВО «Знамя» (вих.№ 14-89 від 12.08.2019 року, № 14-90 від 12.08.2019 року, № 14-91 від 12.08.2019 року).

З наявних матеріалів справи вбачається, що грошові вимоги ОСОБА_1 , які складають заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 195567,31 грн. заявлені у відповідності до норм чинного законодавства, документально підтверджені, не заперечуються ліквідатором, а тому, визнаються судом в повному обсязі та підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів в першу чергу.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Зважаючи на те, що ДП «ВО «Знамя» не здійснено повний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні, останнім заявлено вимоги, які складають:

- 19627,22 грн. - сума компенсації за невиплачену заробітну плату у зв`язку з порушенням строків її виплати, з урахуванням індексу інфляції (період з 22.06.2015 року по 23.05.2016 року), 169826,90 грн. - сума компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати з 23.05.2016 року по 22.08.2019 року, 20733,61 грн. - компенсація заборгованості за час затримки виплати середнього заробітку з урахуванням індексу інфляції за період з 23.05.2016 року по 22.08.2019 року;

- 36700,17 грн. - сума компенсації за невиплачену заробітну плату у зв`язку з порушенням строків її виплати, з урахуванням індексу інфляції (період з 01.08.2016 року по 21.05.2018 року), 174822,64 грн. - сума компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати з 22.05.2018 року по 23.08.2019 року, 5936,75 грн. - компенсація заборгованості за час затримки виплати середнього заробітку з урахуванням індексу інфляції за період з 22.05.2018 року по 23.08.2019 року;

- 2937,45 грн. - сума компенсації за невиплачену заробітну плату у зв`язку з порушенням строків її виплати, з урахуванням індексу інфляції (період з 04.09.2018 року по 31.05.2019 року), 46020 грн. - сума компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати з 01.06.2019 року по 27.08.2019 року.

Розрахунок заявлених кредитором вимог додається до поданих ним заяв.

Зазначені вимоги ОСОБА_1 ліквідатором не визнаються. В обгрунтування своїх заперечень ліквідатор зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за своєю правовою природою не є заробітною платою, а тому, не може бути задоволено в першу чергу вимог кредиторів.

Вимоги, що становлять компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ліквідатор вважає безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені, оскільки, ч.1 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Таким чином, вважає, що вирішення даного спору не підсудне господарському суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав заяви про визнання поточних кредиторських вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 60 Кодексу України з процедур банкрутства у ліквідаційній процедурі господарський суд розглядає заяви з вимогами поточних кредиторів, які надійшли до господарського суду після офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом. Заяви з вимогами поточних кредиторів розглядаються господарським судом у порядку черговості їх надходження. За результатами розгляду зазначених заяв господарський суд своєю ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів. Вимоги поточних кредиторів погашаються в порядку черговості, визначеної статтею 64 цього Кодексу.

Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 не була виплачена належна йому від ДП "ВО "Знамя" заробітна плата.

У відповідності зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Частиною 6 статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Отже, держава гарантувала та захистила законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 зі змінами, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ст.34 Закону України "Про оплату праці" встановлена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Компенсація у праві - є формою фінансового відшкодування збитків за порушення прав.

Тобто, це є збитки, а не основна заробітна плата, термін якої визначено ст.1 Закону України "Про оплату праці", а структура заробітної плати встановлена ст.2 Закону України "Про оплату праці".

Статтею 95 Кодексу законів про працю України та статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Розрахунок проіндексованої втрати частини заробітної плати здійснюється у відповідності з вимогами, викладеними у ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", згідно якої сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за яким виплачується доход, до уваги не береться).

За викладеного, суд погоджується з твердженням ліквідатора, що компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушеням строків її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, та компенсації за втрату середнього заробітку у зв"язку з порушенням строків його виплати - не відносяться до заробітної плати та не підлягають задоволенню в першу чергу.

При цьому, за ст.47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов"язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме, в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівникам вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових відносин (такої правової позиції дотримується Конституційний суд України у справі №1-5/2012 від 22.02.2012 року, на яку посилається ліквідатор).

Враховуючи те, що з часу порушення стосовно боржника справи про банкрутство, останній перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, зважаючи на пріоритет у застосуванні спеціальних норм Кодексу України з процедур банкрутства щодо інших законодавчих актів, даний спір повинен розглядатись в межах справи про банкрутство, стороною в яких є ДП "ВО "Знамя". А у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви ОСОБА_1 з поточними кредиторськими вимогами до боржника у розмірі 476604,74 грн., що складає - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсація, із віднесенням їх до четвертої черги задоволення, відповідно до приписів ст. 64 Кодексу України з процедур банкрутства.

На підставі викладеного, матеріалів справи та керуючись ст. ст. 7, 60, 64 Кодексу України з процедур банкрутства, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати грошові вимоги ОСОБА_1 в сумі 672172,05 грн., з яких: 195567,31 грн. заборгованість із заробітної плати на день звільнення - вимоги першої черги та 476604,74 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсація) - вимоги четвертої черги.

2. Зобов`язати ліквідатора Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Знамя" Несвіта Володимира Івановича включити визнані вимоги ОСОБА_1 до реєстру вимог кредиторів банкрута.

3. Копію ухвали направити учасникам у справі про банкрутство.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення (у разі неявки всіх учасників справи - з моменту її підписання суддею (суддями) та може бути оскаржена протягом 10 днів з моменту оголошення (підписання) (ч.5 ст.231, ст.ст.235,255 ГПК України). Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст ухвали складено 13.11.2019 року

Суддя Іванко Л.А.