РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2019Справа № 910/10611/19

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовом Акціонерного товариства "Укргазвидобування"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія"
простягнення 65 099 грн 11 коп.
Представники сторін:не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.08.2019 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Укргазвидобування" з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 65 099 грн 11 коп., в тому числі: 45 016 грн 39 коп. пені та 20 082 грн 72 коп. штрафу за неналежне виконання зобов`язань за договором поставки від 06.09.2018 № УГВ 10739/30-18.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору поставки від 06.09.2018 № УГВ 10739/30-18 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасної поставки товару, у зв`язку з чим позивачем нараховано 45 016 грн 39 коп. пені та 20 082 грн 72 коп. штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.08.2019, на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву залишено без руху.

21.08.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на підтвердження усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2019 відкрито провадження у справі № 910/10611/19, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

03.09.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

23.09.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

В обґрунтування клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відповідач посилається на необхідність детального ознайомлення з доказами, які надані сторонами, та їх встановлення. До того ж, відповідач зазначає про необхідність вислухати пояснення сторін щодо поданих ними доказів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).

Згідно з частиною 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справи незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Частиною 5 зазначеної статті визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Частиною 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною 4 статті 250 Господарського процесуального кодексу України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обгрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

У відповідності до частини 5 статті 250 Господарського процесуального кодексу України якщо відповідач не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин.

Частиною 7 статті 250 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на ціну позову та характер спірних правовідносин, розглянувши клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, суд зазначає, що вказана справа є малозначною, у якої ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в силу закону, з огляду на що клопотання відповідача визнається необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

03.10.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

28.10.2019 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

06.09.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (постачальник за договором) та Акціонерним товариством "Укргазвидобування" (покупець за договором) укладено договір поставки (закупівля товару за власні кошти) № УГВ 10739/30-18, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити покупцеві товар, зазначений в специфікації/-ях (далі - товар), що додається/ються до договору і є його невід`ємною/-ими частиною/-ами), а покупець - прийняти і оплатити такий товар.

Відповідно до пункту 1.2. договору найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість товару вказується у специфікації/-ях (далі - специфікація/-її), яка є додатком № 1 до договору та є її невід`ємною частиною.

Пунктом 5.1. договору визначено, що строк поставки, умови та місце поставки товару, інформація про вантажовідправників і вантажоотримувачів вказується в специфікації/-ях до цього договору.

За умовами пункту 5.2. договору обсяг поставки товару (кожної партії товару) визначається в рознарядках покупця та узгоджується до поставки товару. Відвантаження товару проводиться тільки після отримання постачальником рознарядки. Відвантаження товару без рознарядки забороняється. Рознарядка постачальнику може направлятися покупцем в електронному вигляді на електронну адресу постачальника, вказану в розділі ХІV даного договору.

Відповідно до пункту 5.3. договору датою поставки товару є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі товару або видаткової накладної. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товару або видаткової накладної (при наявності двох дат, датою підписання акту приймання-передачі товару або видаткової накладної вважається дата підписання покупцем).

Специфікацією № 1 від 06.09.2018 (додаток № 1 до договору) передбачено поставку товару кількості 1808 штук загальною вартістю 2 622 480 грн 00 коп.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до норм частини 1 та частини 2 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Додатковою угодою № 1 від 11.12.2018 до договору сторони домовилися продовжити термін поставки товару у зв`язку з чим пункт 3 специфікації № 1, що є додатком № 1 до договору, викладено в такій редакції: "Строк поставки товару: "Перша партія поставки товару (20 %) до 17.01.2019, друга партія поставки товару (80 %) - до 28.02.2019."

На виконання умов договору, позивач надав рознарядку на відвантаження спецодягу, яку отримано відповідачем 14.01.2019, що підтверджується розпискою, долученою до матеріалів справи.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору поставки відповідач поставив, а позивач прийняв товар відповідно до наявних в матеріалах справи видаткових накладних, а саме:

- відповідно до накладної від 17.01.2019 № 39 на суму 462 000 грн 00 коп. відповідач поставив товар позивачу 13.02.2019;

- відповідно до накладної від 28.02.2019 № 143 на суму 128 040 грн 00 коп. - 05.03.2019;

- відповідно до накладної від 28.02.2019 № 142 на суму 85 080 грн 00 коп. - 05.03.2019;

- відповідно до накладної від 15.03.2019 № 179 на суму 120 120 грн 00 коп. - 19.03.2019;

- відповідно до накладної від 15.03.2019 № 180 на суму 104 280 грн 00 коп. - 19.03.2019;

- відповідно до накладної від 15.03.2019 № 181 на суму 133 320 грн 00 коп. - 27.03.2019;

- відповідно до накладної від 22.03.2019 № 199 на суму 46 200 грн 00 коп. - 26.03.2019;

- відповідно до накладної від 22.03.2019 № 200 на суму 27 720 грн 00 коп. - 26.03.2019;

- відповідно до накладної від 22.03.2019 № 201 на суму 138 600 грн 00 коп. - 28.03.2019;

- відповідно до накладної від 22.03.2019 № 202 на суму 162 360 грн 00 коп. - 26.03.2019;

- відповідно до накладної від 28.03.2019 № 219 на суму 17 160 грн 00 коп. - 28.03.2019;

- відповідно до накладної від 29.03.2019 № 223 на суму 100 320 грн 00 коп. - 28.03.2019;

- відповідно до накладної від 05.04.2019 № 250 на суму 224 400 грн 00 коп. - 11.04.2019.

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов`язання щодо поставки товару в строк, встановлений додатковою угодою № 1 до договору, що також не було спростовано відповідачем.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором поставки (закупівля товару за власні кошти) від 06.09.2018 № УГВ 10739/30-18 позивачем нараховано відповідачу пеню за прострочення поставки товару у загальному розмірі 45 016 грн 39 коп. та штраф за прострочення поставки понад 30 днів у розмірі 7 % від вартості поставленого товару у розмірі 20 082 грн 72 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У відповідності до частини 2 статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з нормами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Нормами статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до пункту 7.11. договору у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки товару у строки, зазначені у специфікації/-ях до даного договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % віл вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

З огляду на вищенаведене та доведення факту невиконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної поставки товару, дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення пені та штрафу) відповідно до умов пункту 7.11 договору.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором від 06.09.2018 № УГВ 10739/30-18 Публічним акціонерним товариством "Банк інвестицій та заощаджень" видано банківську гарантію від 22.08.2018 № 16307/18-ГВ (яка була викладена у новій редакції від 10.12.2018 та у новій редакції № 2 від 07.02.2019).

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до умов банківської гарантії від 22.08.2018 № 16307/18-ГВ ( у новій редакції № 2 від 07.02.2019), Публічне акціонерне товариство "Банк інвестицій та заощаджень" (гарант) справжнім гарантує належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (принципал) зобов`язань по виконанню контракту/договору, укладеного принципалом з Акціонерним товариством "Укргазвидобування" (бенефіціар).

Так, гарант справжнім безвідклично, безумовно та без заперечень зобов`язується виплатити бенефіціару на письмову вимогу будь-яку суму вказану в письмовій вимозі бенефіціара, що не перевищує 131 124 грн 00 коп.

Вказана гарантія забезпечує виконання принципалом зобов`язань за вказаним вище договором, а також сплату неустойок (пені, штрафів), передбачених договором, нарахованих з моменту виникнення у бенефіціара права на їх нарахування до дати вимоги.

Позивач нараховує пеню за такі періоди:

- накладна від 17.01.2019 № 39 з 18.01.2019 до 12.02.2019;

- накладна від 28.02.2019 № 143 з 18.01.2019 до 04.03.2019;

- накладна від 28.02.2019 № 142 з 01.03.2019 до 04.03.2019;

- накладна від 15.03.2019 № 179 з 01.03.2019 до 18.03.2019;

- накладна від 15.03.2019 № 180 з 01.03.2019 до 18.03.2019;

- накладна від 15.03.2019 № 181 з 01.03.2019 до 26.03.2019;

- накладна від 22.03.2019 № 199 з 01.03.2019 до 25.03.2019;

- накладна від 22.03.2019 № 200 з 01.03.2019 до 25.03.2019;

- накладна від 22.03.2019 № 201 з 01.03.2019 до 27.03.2019;

- накладна від 22.03.2019 № 202 з 01.03.2019 до 26.03.2019;

- накладна від 28.03.2019 № 219 з 01.03.2019 до 27.03.2019;

- накладна від 29.03.2019 № 223 з 01.03.2019 до 28.03.2019;

- накладна від 05.04.2019 № 250 з 01.03.2019 до 10.04.2019.

Всього штрафних санкцій нараховано у розмірі 65 099 грн 11 коп.

При цьому, 13.03.2019, у зв`язку із порушенням принципалом зобов`язань за договором від 06.09.2018 № УГВ 10739/30-18 в частині строків поставки товару, бенефіціар (позивач) звернувся до гаранта з вимогою про сплату суми у розмірі 131 124 грн 00 коп. по банківській гарантії від 22.08.2018 № 16307/18-ГВ.

Меморіальним ордером від 01.04.2019 № 41442 підтверджується оплата по банківській гарантії від 22.08.2018 № 16307/18-ГВ у розмірі 131 124 грн 00 коп.

Таким чином, враховуючи умови банківської гарантії, зокрема те, що остання забезпечує в тому числі, сплату неустойок (пені, штрафів), передбачених договором, з огляду на те, що позивач звернувся з вимогою про сплату суми банківської гарантії, яка перевищує розмір штрафних санкцій вдвічі, суд встановив, що позивач отримав грошове відшкодування (компенсацію) за порушення своїх прав та інтересів, що спростовує доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду від 21.12.2018 № 908/7/18 є необґрунтованими, оскільки у зазначеній справі банківська гарантія забезпечувала виконання зобов`язань постачальником лише щодо поставки товару, в той час як у даній справі банківська гарантія забезпечує також сплату неустойок (пені, штрафів).

Щодо тверджень відповідача, викладених у відзиві, стосовно того, що надіслана позивачем рознарядка не узгоджувалась з відповідачем, а отже він не міг завчасно знати про те, що рознарядка буде надана на весь обсяг товару, а додаткова угода № 1, яка була передана разом з рознарядкою, скорочувати строки поставки товару, що унеможливить пошиття та здійснення поставки товару в строк, суд зазначає таке.

Як встановлено судом вище, 11.12.2018 між сторонами укладено додаткову угоду № 1, якою сторони домовилися продовжити термін поставки товару у зв`язку з чим пункт 3 специфікації № 1, що є додатком № 1 до договору, виклали в такій редакції: "Строк поставки товару: "Перша партія поставки товару (20 %) до 17.01.2019, друга партія поставки товару (80 %) - до 28.02.2019."

Таким чином, підписуючи вказану додаткову угоду відповідачем погоджено строки та кількість поставки товару, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

До того ж, умовами договору не встановлено строку надання покупцем рознарядки.

Відтак, судом встановлено прострочення відповідачем строків поставки товару.

Разом з тим, суд погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві стосовно того, що у зв`язку із порушенням відповідачем строків поставки товару, позивач звернувся до гаранта з вимогою про сплату суми банківської гарантії, яка була задоволена та виплачена у розмірі 131 124 грн 00 коп., що підтверджується меморіальним ордером від 01.04.2019 № 41442, та платіжними дорученнями про відшкодування відповідачем суми банківської гарантії на користь гаранта, долученими до матеріалів справи, відтак, керуючись статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, 11.05.2019 між Публічним акціонерним товариством "Банк інвестицій та заощаджень" (гарант за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" (принципал за договором) укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання банківської гарантії № 16307/18-ГВ від 21.08.2018, відповідно до умов якої протягом 2 (двох) банківських днів з моменту слпати гарантом грошових коштів по гарантії на вимогу бенефіціара (або на виконання рішення суду), та отриманння від гаранта відповідної вимоги, відшкодувати гаранту в повному обсязі всі витрати (включаючи, але не обмежуючись наступними): суми, фактично сплачені гарантом бенефіціару в порядку та у випадках, передбачених гарантією; збитки, включаючи реальні збитки, упущену вигоду та збитки від інфляційних процесів; судові витрати, понесені гарантом за гарантією.

На виконання вказаної додаткової угоди від 11.05.2019, відповідач відшкодував на користь гаранта витрати, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень від 17.05.2019 № 763 на суму 12 500 грн, від 21.05.2019 № 788 на суму 12 500 грн 00 коп., від 30.05.2019 № 867 на суму 12 500 грн, від 07.06.2019 № 916 на суму 12 500 грн, від 13.06.2019 № 985 на суму 12 500 грн, від 20.06.2019 № 1031 на суму 12 500 грн, від 26.06.2019 № 1050 на суму 12 500 грн, від 02.07.2019 № 2132 на суму 12 500 грн з призначенням платежу: "відшкодування гарантійної суми по банківській гарантії № 16307/18-ГВ від 21.08.2018."

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правову позицію щодо дотримання справедливості висловив Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003, а саме зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 65 099 грн 11 коп., в тому числі: 45 016 грн 39 коп. пені та 20 082 грн 72 коп. штрафу за неналежне виконання зобов`язань за договором поставки від 06.09.2018 № УГВ 10739/30-18, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства "Укргазвидобування" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська міжнародна торгівельна компанія" про стягнення штрафних санкцій у розмірі 65 099 грн 11 коп. відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Б.Плотницька