УХВАЛА

18 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 912/415/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Зуєва В.А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (37)"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.09.2019 та на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.05.2019

за позовом Приватного підприємства "Удача"

до Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (37)"

про стягнення 96 190,80 грн.,

ВСТАНОВИВ:

13.10.2019 Державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (37)" звернулось із касаційною скаргою на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.09.2019 та на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.05.2019 через суд апеляційної інстанції до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Розглянувши матеріали касаційної скарги Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (37)", колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі №912/415/19 виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно із частиною п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2019 встановлено у розмірі 1 921,00 грн.

Пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Враховуючи, що положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, Суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом частини 5 статті 12 цього Кодексу справи, на які поширюється дія цих положень, є малозначними в силу наведених положень пункту 1 частини 5 статті 12 цього Кодексу, виходячи із ціни предмету позову без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначених справ до відповідної категорії.

Так, предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення 96 190,80 грн., що становить значно менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн х 100 = 192 100,00 грн. станом на 2019 рік), тому у розумінні положень Господарського процесуального кодексу України ця справа є малозначною.

У поданій касаційній скарзі заявник вказує на необхідність оскарження судових рішень у справі №912/415/19, зазначивши про те, що в даному випадку є підстави для перегляду в касаційному порядку малозначної справи, виходячи з підпунктів "а", "б", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування підстав відкриття касаційного провадження у малозначній справі, заявник зазначає, що ця справа має для нього виняткове значення, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за десятьма договорами на загальну суму 961 980,00 грн, що є значно більшим ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, але суд першої інстанції роз`єднав позовні вимоги по кожному з договорів в окреме провадження. При цьому заявник посилається на те, що всі договори укладені з позивачем колишнім директором Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№ 37)" є фіктивними, у зв`язку з чим він уже звернувся до суду з позовом про визнання їх недійсними, однак обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями в цій справі, позбавлять його можливості їх спростувати у справі про визнання недійсними договорів. Крім того, заявник вважає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки піднімає важливе правове питання необхідності комплексного розгляду усіх обставин справи, і зокрема, щодо врахування поведінки сторони господарської операції стосовно виконання нею обов`язку по реєстрації податкових накладних та надання цих накладних контрагенту для оцінки реальності здійснення господарської операції.

Задовольняючи позовні вимоги суди виходили з того, що на момент розгляду спору договір підряду № Г-008/17 від 03.03.2017 є дійсним та обов`язковим до виконання сторонами. Виконання позивачем умов зазначеного договору підтверджується підписаними актами приймання виконаних робіт, доказів оплати заборгованості за спірним договором відповідачем суду не надано. Доказів зловживання директором відповідача Шевченком Т. В. своїм службовим становищем чи порушення щодо нього кримінального провадження з цього приводу також суду не надано. Крім того, Державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№ 37)", не заперечує справжність підписів та печаток сторін на оскаржуваних угодах. Договір № Г-008/17 від 03.03.2017 недійсним у судовому порядку не визнавався, а відповідачем не спростовано належними доказами виконання відповідачем робіт по договору.

Враховуючи вищезазначене, Верховний Суд вважає, що заявником не наведено аргументів та доводів, які б свідчили про фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, яка б не узгоджувалась з правовими висновками у оскаржуваних рішеннях, а також не обґрунтовано як зазначені судові рішення впливають на не можливість спростувати обставини при розгляді іншої справи, зокрема, про визнання недійсним договору підряду.

Разом з тим, всі доводи та аргументи заявника, які викладені у касаційній скарзі, зводяться до необхідності перегляду та переоцінки доказів, досліджених судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.

При цьому незгода із рішеннями судів попередньої інстанції не свідчить про їх незаконність і про винятковість справи для заявника, оскільки створює негативні наслідки для останнього, враховуючи те, що настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбаченим законом процесом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обставин, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" пункту 2 частини 3 статті Господарського процесуального кодексу України, за яких Верховний Суд міг би визнати справу №912/415/19 такою, судові рішення у якій можуть бути переглянуті у касаційному порядку.

Таким чином, підстави для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (37)" відсутні.

В частині четвертій статті 11 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналогічні положення містить і стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"

За змістом частини 1 статті 18 зазначеного Закону, для цілей посилання на текст Конвенції суди використовують офіційний переклад Конвенції українською мовою, але у разі відсутності перекладу Рішення та ухвали ЄСПЛ чи ухвали Європейської комісії з прав людини, Суд користується оригінальним текстом.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема, й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Також, Європейський суд з прав людини в ухвалі від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18, використовуючи оригінальний текст) зазначив, що застосування критерію малозначності справи було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

В контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункту 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, наведені норми закону надають Верховному Суду право застосовувати критерій малозначності справи, закріплений положеннями статті 12 Господарського процесуального кодексу України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Враховуючи викладене, Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до процесу правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (37)" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.09.2019 та на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.05.2019.

Відповідно до положень частини шостої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 12, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (37)" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 23.09.2019 та на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 27.05.2019 у справі №912/415/19.

2. Копію цієї ухвали та касаційну скаргу разом з доданими до скарги матеріалами направити заявнику.

3. Копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г.М. Мачульський

Судді І.В. Кушнір

В.А. Зуєв