ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2019 р. Справа№ 910/4496/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Зубець Л.П.

Майданевича А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 (повний текст складено - 27.06.2019)

у справі № 910/4496/19 (суддя - Мандриченко О.В.)

за позовом Споживчого товариства "УТФ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про стягнення 13 765,08 грн.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст первісних позовних вимог

Споживче товариство "УТФ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" про стягнення 5 346,33 грн. пені, 6 617,56 грн. інфляційних втрат, 553,07 грн. 3 % річних та 1 609,29 грн. збитків у вигляді втраченої вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови Договору поставки в частині своєчасної оплати.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на користь Споживчого товариства "УТФ" 3 545 грн. 13 коп. інфляційних втрат, 553 грн. 07 коп. 3 % річних, 571 грн. 92 коп. судового збору та 893 грн. 71 коп. витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що нарахування позивачем пені за період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з 19.12.2017 по 18.01.2018 відбулося з пропуском строку позовної давності. В той же час, з огляду на встановлений судом факт прострочення оплати отриманого товару, позовні вимоги про нарахування відповідачеві 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними, проте підлягають частковому задоволенню з огляду на уточнений розрахунок, проведений судом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 у справі № 910/4496/19 в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат та прийняти нове рішення, яким в цій частині позов задовольнити у сумі 339,39 грн. 3 % річних та 709,02 грн. інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач у відповідності до умов пункту 7.2. Договору не надав суду доказів на підтвердження факту надсилання податкових накладних від 11.11.2017 на адресу Державної податкової служби для їх реєстрації в ЄРПН та не довів факту направлення податкових накладних на адресу ДФС саме 11.11.2017. У зв`язку з чим, апелянт не погодився з здійсненим судом першої інстанції розрахунком 3 % річних та інфляційних втрат. Також апелянт не погоджується з сумою стягнутих витрат на професійну правничу допомогу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу передачі судової справи між суддями, справу № 910/4496/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча суддя; судді - Зубець Л.П., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2019 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/4496/19 та роз`яснено учасникам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не заявлено.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

30.08.2017 між Споживчим товариством "УТФ" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (покупець) було укладено договір поставки кукурудзи та пшениці № 291/2017/КАМ/О, за умовами якого постачальник зобов`язався здійснити поставку товару, який не обтяжений правами третіх осіб, та передати його у власність покупця, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити поставлений постачальником товар належної якості та в обумовлені строки.

За змістом п. 3.2 договору предметом даного договору є поставка кукурудзи та пшениці, що вирощується на полях, кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю яких та вартість визначається у специфікаціях та товарно-супровідних документах на окрему партію товару.

У п. 4.1 договору сторони погодили, що поставка товару здійснюється постачальником на умовах терміну DAP (DELIVERED AT PLACE) за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 98.

Відповідно до п. 4.4 договору у момент поставки на кожну партію товару постачальник надає покупцю наступні документи: сертифікат якості, товарно-транспортну накладну, видаткову накладну, оригінал рахунку-фактури, інші супровідні документи згідно з діючим законодавством.

Згідно з п. 7.2 договору розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів за умови виконання наступних умов:

- з дати поставки товару покупцю;

- за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору;

- за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

Строк дії договору було обумовлено у розділі 11, де зокрема передбачається, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до грудня 2017 року, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 11.1). якщо за 20 (двадцять) календарних днів до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не заявить письмово про його розірвання, то договір вважатиметься пролонгованим на 1 (один) рік. Кількість таких однорічних пролонгацій є необмеженою (п. 11.2). Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за порушення, яке мало місце під час дії договору (п. 11.3).

Матеріалами справи підтверджується, що, поставив, а відповідач прийняв товар вартістю 236 341,60 грн., а саме: 19,740 тон кукурудзи на суму 84 487,20 грн. за накладною № 13 від 11.12.2017, рахунком-фактурою № 13 від 11.12.2017 та товарно-транспортною накладною № 193 від 11.12.2017, та 35,480 тон кукурудзи на суму 151 854,40 грн. за накладною № 12 від 11.12.2017, рахунком-фактурою № 12 від 11.12.2017, товарно-транспортною накладною № 561004 від 11.12.2017 і податковою накладною № 13 від 11.12.2017.

Факт приймання-передачі товару підтверджується підписами уповноважених осіб та підтисками печаток і відповідних штампів на товарно-супровідних та бухгалтерських документах, а також довіреністю на отримання цінностей від 01.12.2017 № 1231.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що, як стверджує позивач, відповідач порушив строки оплати товару, у зв`язку з чим йому було нараховано до відшкодування пеню, 3 %

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов`язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов`язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем було поставлено товар на загальну суму 236 341,60 грн., а саме: 19,740 тон кукурудзи на суму 84 487,20 грн. за накладною № 13 від 11.12.2017 та 35,480 тон кукурудзи на суму 151 854,40 грн. за накладною № 12 від 11.12.2017.

Матеріалами справи підтверджується, що оплата за товар, поставлений відповідно до вищеописаних первинних документів надійшла у січні 2018 року, зокрема, за платіжним дорученням № від 12.01.2018 було перераховано 67 589,76 грн. з призначенням платежу про оплату товарів на накладною № 12 від 11.12.2017 за кукурудзу, платіжним дорученням № від 12.01.2018 було перераховано 121 483,52 грн. з призначенням платежу про оплату товарів на накладною № 12 від 11.12.2017 за кукурудзу, платіжним дорученням № 4143 від 18.01.2018 було перераховано 16 897,44 грн. з призначенням платежу про оплату товарів на накладною № 13 від 11.12.2017 за кукурудзу, платіжним дорученням № від 12.01.2018 було перераховано 30 370,88 грн. з призначенням платежу про оплату товарів на накладною № 12 від 11.12.2017 за кукурудзу.

Тобто, оплата за поставлений товар була здійснена відповідачем в повному обсязі.

Як зазначив суд першої інстанції, відповідач був зобов`язаний оплатити поставлений товар протягом 7 (семи) календарних днів з дати поставки товару тобто до 18.12.2017.

Однак, пунктом 7.2 договору було передбачено, що розрахунок за товар здійснюється на умовах 100% після оплати вартості замовленого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 (семи) календарних днів за умови виконання наступних умов:

- з дати поставки товару покупцю;

- за умови отримання оригіналів документів, зазначених в п. 4.4 даного договору;

- за умови реєстрації податкової накладної у єдиному реєстрі податкових накладних.

За змістом пункту 2 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246, податкова накладна - електронний документ, який складається платником податку на додану вартість (далі - платник податку) відповідно до вимог Податкового кодексу України (далі - Кодекс) в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.

Пунктом 8 вказаного Порядку визначено, що податкова накладна та/або розрахунок коригування складаються та реєструються постачальником (продавцем) - платником податку, крім випадків, визначених пунктом 9 цього Порядку.

Тобто, між сторонами було погоджено остаточну оплату товару не раніше реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних і надсилання її покупцю засобами електронного зв`язку. Саме дата реєстрації податкової накладної і є початком відліку для виникнення обов`язку у покупця остаточної оплати отриманого товару.

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно не враховано погоджену сторонами відкладальну умову оплати у вигляді дати реєстрації податкової накладної, відтак суд допустився помилки, що прострочення виконання грошового зобов`язання мало місце з 19.12.2017.

Як вбачається з матеріалів справи, поставка товару була здійснена позивачем 11.12.2017 (накладні № 12, № 13 на загальну суму 236 341,60 грн).

Позивачем до позовної заяви надано копії наступних податкових накладних: № 14 від 11.12.2017 на суму 84 487,20 грн. (зареєстровано постачальником 21.12.2017); № 13 від 11.12.2017 на суму 126 545,33 грн. (зареєстровано постачальником 21.12.2017).

За таких обставин, враховуючи приписи статей 253, 530 Цивільного кодексу України, положення пункту 7.3 договору та дату реєстрації податкових накладних, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідач був зобов`язаний здійснити оплату поставленого товару до 28.12.2017 включно.

За накладною № 12 від 11.12.2017 відповідачем було сплачено 121 483,52 грн. 15.01.2018 (згідно платіжного доручення № від 12.01.2018) та 30 370,88 грн. 17.01.2018 (згідно платіжного доручення № від 17.01.2018). Отже, за вказаною накладною прострочення має місце з 29.12.2017 по 14.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 151 854,40 грн. та з 15.01.2018 по 16.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 30 370,88 грн.

За накладною № 13 від 11.12.2017 відповідачем було сплачено 67 589,76 грн. 15.01.2018 (згідно платіжного доручення № від 12.01.2018) та 16 897,44 грн. 17.01.2018 (згідно платіжного доручення № 4143 від 18.01.2018). Отже, за вказаною накладною прострочення має місце з 29.12.2017 по 14.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 84 487,20 грн. та з 15.01.2018 по 17.01.2018 (день сплати не включається в період заборгованості) з суми 16 897,44 грн.

Стосовно тверджень відповідача у відзиві на позовну заяву, що зобов`язання по оплаті товару не настало, оскільки позивачем неналежним чином здійснено передачу оригіналів документів, визначених пунктом 4.4 вказаного договору, а саме не надано сертифікат якості, суд першої інстанції правомірно вказав наступне.

Відповідно до статті 666 Цивільного кодексу України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання.

Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Однак, матеріали справи не містять доказів відмови відповідача від приймання товару та складення актів розбіжностей. Також у матеріалах справи відсутнє листування з боку відповідача стосовно виправлення будь-яких невідповідностей у супровідних документах, відсутності супровідних документів на товар, тощо.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт отримання ТОВ "Комплекс Агромарс" всіх документів, передбачених приписами п. 4.4 договору в момент отримання товару.

Отже, відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті товару, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, та він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

У зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати поставленого товару, позивач нарахував пеню на загальну суму 3 426,50 грн. за загальний період з 19.12.2017 по 17.01.2018.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

В силу статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України).

Приписами статей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.3 договору передбачено, що покупець за несвоєчасну оплату товару сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення за кожен день прострочення, від вартості несплаченого товару.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення з відповідача пені.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (стаття 258 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

За приписами пункту 5 статті 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 08.04.2019, що підтверджується штампом канцелярії Господарського суду міста Києва, за таких обставин позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення пені за заявлені ним періоди, в зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення 3 426,50 грн. пені задоволенню не підлягають.

В той же час, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимоги про стягнення з відповідача пені апелянтом не оскаржується.

Позивач також просив стягнути 4 251,92 грн. інфляційних втрат та 354,46 грн. - 3% річних. З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору інший розмір процентів не визначено.

Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає, що судом не було враховано під час розрахунку факту реєстрації податкових накладних у відповідності до п. 7.2. договору.

А тому, здійснивши власний розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за накладною № 12 від 11.12.2017 та накладною № 13 від 11.12.2017 з урахуванням початку періоду прострочення виконання грошового зобов`язання з 100% оплати вартості товару, не включаючи день оплати за загальний період прострочення, а саме з 29.12.2017 по 17.01.2018, колегія суддів дійшла до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 339,39 грн. 3 % річних та 709,02 грн. інфляційних втрат, а отже рішення в цій частині підлягає зміні.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача упущеної вигоди в розмірі 1 609,29 грн.

В той же час, як вбачається з рішення господарського суду міста Києва від 12.06.2019 р., суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні вказаної позовної вимоги про стягнення упущеної вигоди у розмірі 1 609,29 грн., в мотивувальній частині рішення не навів мотивів для такої відмови.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Повноваження апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції вичерпно визначено статтею 275 ГПК, яка не передбачає можливості передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Таке право надано апеляційній інстанції лише у разі скасування ухвал, зазначених у частині сьомій статті 271 ГПК.

Отже, якщо у процесі перегляду справи апеляційним господарським судом буде встановлено, що суд першої інстанції, приймаючи процесуальний акт, залишив без розгляду позов у певній частині, або ж не розглянув одну чи кілька заявлених вимог, суд апеляційної інстанції повинен самостійно усунути відповідне порушення.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди в розмірі 1 609,29 грн., колегія суддів зазначає наступним.

Позовні вимоги в цій частині мотивовані тим, що позивач мав намір розмістити кошти, отримані за товар, на депозитному рахунку в ПАТ КБ "Приватбанк" за депозитною програмою "Строковий депозит" строком на 30 днів під 10% річних. Оскільки відповідач не виконав вчасно свої обов`язки по оплаті поставленого товару, позивач не міг користуватись грошовими коштами за поставлений товар у повному обсязі, а тому, за твердженням позивача, він не одержав доходи у розмірі 1 609,29 грн., які міг би одержати у разі виконання відповідачем своїх зобов`язань по оплаті товару вчасно.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно з частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини боржника у заподіянні збитків.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч.4 ст. 623 ЦК України).

Отже, пред`явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди, яка за своєю суттю є припущенням, покладає на кредитора обов`язок навести достатні обґрунтування, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16, а також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18).

З врахуванням викладеного, оскільки в даному випадку упущеною вигодою позивач визначає доходи за договором банківського вкладу, то позивачу необхідно було довести те, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи у визначеному ним розмірі і за визначений ним період.

Разом з цим, всупереч викладеним вище нормам закону, відповідачем не було доведено обґрунтованості позовних вимог про стягнення упущеної вигоди. Зокрема, матеріали справи не містять доказів укладення позивачем договору банківського вкладу, який він був неспроможний виконати, а також не доведено, що саме неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила позивача можливості отримати прибуток на спірну суму.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 1 609,29 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, які, як вище згадувалось, не доведено належними та допустимими доказами, відтак не підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

13.03.2019 між позивачем (клієнт) та адвокатом Діденко Ігорем Геннадійовичем був укладений договір про надання правничої допомоги № 13/03/19, за умовами якого адвокат надає усіма законними методами та способами правничу допомогу клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних прав клієнта та його законних інтересів.

Згідно з пунктом 4.2 вказаного договору розмір гонорару адвоката, умови та порядок його сплати погоджуються за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору.

01.04.2019 між клієнтом та адвокатом складено акт № 6 надання послуг правничої допомоги адвокатом згідно договору №13/03/19 від 13.03.2019, загальна вартість робіт склала 3 000,00 грн.

До матеріалів справи долучено наступні копії документів: договір про надання правничої (правової) допомоги адвокатом № 13/03/19 від 13.03.2019; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ № 6154 від 09.08.2018; акт надання послуг № 6 від 01.04.2019 на суму 3.000,00 грн.; платіжне доручення № 1360 від 02.04.2019 на суму 3.000,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, якому було сплачено кошти, наявні докази надання адвокатом правової допомоги та фактичного перерахування коштів на підставі договору, апеляційний господарський дійшов до висновку про покладання на відповідача витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 228,49 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - частковій зміні з викладенням його резолютивної частині в новій редакції, а саме, щодо частково задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 339,39 грн. 3 % річних та 709,02 грн. інфляційних втрат.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.06.2019 року у справі № 910/4496/19 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від12.06.2019 року у справі № 910/4496/19 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

« Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського, 3, ідентифікаційний код 30160757) на користь Споживчого товариства "УТФ" (04205, м. Київ, просп. Оболонський, 30, оф. 287) 339,39 грн. 3 % річних, 709,02 грн. інфляційних втрат, 146,31 грн. судового збору та 228,49 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.»

3. Стягнути з Споживчого товариства "УТФ" (04205, м. Київ, просп. Оболонський, 30, оф. 287) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (02094, м. Київ, вул. Пожарського, 3, ідентифікаційний код 30160757) 2 144,43 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

4. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/4496/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Л.П. Зубець

А.Г. Майданевич