СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2019 р. Справа № 917/741/19

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

за участю секретаря судового засідання Гончарова О.В.

за участі представників:

позивача Гедіков С.Л., довіреність б/н від 02.01.2019 .

відповідача - Кисіль А.В., ордер СМ № 101-2019 від 23.08.2019.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод", м. Полтава (вх. №2886 П/2-5)

на рішення господарського суду Полтавської області від 30.07.2019 по справі № 917/741/19 (суддя Семчук О.С., повний текст рішення складено 06.08.2019)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МП "ПМК", м. Запоріжжя,

до Приватного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод", м. Полтава

про стягнення 1718131,19 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "МП "ПМК" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод" та, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 21.06.2019, просив стягнути з відповідача 1 718 131,19 грн., в тому числі 1 410 000,00 грн. основного боргу, 230409,86 грн. пені, 58331,70 грн. інфляційних та 19389,63 грн. 3% річних, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору поставки №1806 від 18.06.2018.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 30.07.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МП "ПМК" 1410000,00 грн. основного боргу, 221736,99 грн. пені, 18658,36 грн. 3% річних, 36939,14 грн. інфляційних втрат, 25310,02 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення господарського суду Полтавської області від 30.07.2019 по справі № 917/741/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. Також, в порядку ч.8 ст. 129 ГПК України апелянтом до апеляційної скарги надано попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач обов`язок з повної поставки партії Товару у кількості 101 шт. відповідно до умов Специфікації №2 не виконав, так як наявними у матеріалах справи доказами, а саме : видатковими накладними №РН-3 від 30.11.2018 та №РН-4 від 11.12.2018 та накладною на повернення товару №1 від 11.01.2019, встановлено, що позивач зобов`язання з поставки партії товару, передбаченого Специфікацією №2 виконав частково, а саме: поставив Товар у кількості 94 штук загальною вартістю 1 410 000,00 грн. У той же час доказів виконання позивачем зобов`язань із допоставки товару належної якості у кількості 7 шт. на загальну суму 105000,00 грн. або внесення змін до Специфікації щодо зменшення кількості і вартості партії товару матеріали справи не містять.

Також вказує на те, що сторони у пункті 7.2 договору поставки №1806 від 18.06.2018 встановили третейське застереження про передачу всіх розбіжностей або претензій, які виникають між сторонами цього договору, на остаточне вирішення Постійно діючого Третейського суду при федерації роботодавців України, а тому, з урахуванням пункту 7 частини 1 статті 226 ГПК України та поданої 30.05.2019 відповідачем засобами поштового зв`язку на адресу господарського суду Полтавської області заяви про залишення позову без розгляду, позов у даній справі слід було залишити без розгляду. Проте, заява відповідача від 30.05.2019 про залишення позову без розгляду в матеріалах справи відсутня, а місцевий господарський суд розглянув справу за наявними у ній доказами.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.09.2019, з урахуванням ухвали Східного апеляційного господарського суду від 07.10.2019 про виправлення описки, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та призначено її до розгляду на 14.11.2019.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.11.2019 підтримав апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх. №9661 від 10.10.2019) та його представник в судовому засіданні 14.11.2019 заперечує проти доводів, які викладені в апеляційній скарзі, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що на виконання умов Договору поставки і Специфікації № 2, позивачем 30.11.2018 був поставлений відповідачу згідно із видатковою накладною № РН-3 від 30.11.2018 Товар (лопатки робочі) в кількості 47 штук на загальну суму 705000,00 грн. 11.12.2018 відповідачу згідно з видатковою накладною № РН-4 від 11.12.2018 був переданий товар ( лопатки робочі) в кількості 54 штуки на загальну суму 810000,00 грн. Отримання поставленого Товару здійснювалось уповноваженою особою відповідача згідно із довіреностями на отримання товарно- матеріальних цінностей. Отже вся кількість товару на суму 1515000,00 грн була отримана відповідачем у визначеному договором порядку і, з урахуванням умов Специфікації №2, відповідач повинен був розрахуватись за весь обсяг поставленого товару у строк до 10 січня 2019 року. З 11 січня 2019 року вже має місце прострочка виконання грошового зобов`язання зі сторони відповідача.

Разом з цим, оскільки позивач не отримував від відповідача у встановлений строк в порядку пункту 4.2 договору жодного акту, який би підтверджував неякісність Товару, а також не отримував від відповідача жодних інших листів з вимогою щодо допоставки товару, відповідний обов`язок щодо допоставки Товару у позивач відсутній.

Крім того, звертає увагу на те, що 04.03.2019 відповідачу було направлено Претензію за вих. № 10 про сплату заборгованості за відвантажений товар та нараховано пеню за несвоєчасне перерахування коштів. Відповідач, Листом від 18.03.2019 року вих. № 12/16-002659 погодився із претензією позивача і визнав факт наявності заборгованості, однак, в зв`язку зі скрутним матеріальним становищем зазначив що не має можливості погасити її. Також, відповідачем було повідомлено, що при першому надходженні коштів в розпорядження підприємства, заборгованість буде погашена у найкоротші терміни. Також, на підтвердження наявності простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 1410000,00 гривень сторонами був складений та підписаний 05.03.2019 року акт звірки взаємних розрахунків, який за своєю суттю є документом, що підтверджує наявність або відсутність заборгованості за результатами здійснення господарської операції.

Також стверджує, що заява відповідача, в якій він просив суд залишити позов без розгляду з огляду на третейське застереження, яке міститься в договорі поставки, не надходила до суду до початку розгляду справи по суті, до подання першої заяви щодо суті спору, що свідчить про погодження відповідача з підсудністю розгляду справи та обґрунтованістю її прийняттям господарським судом Полтавської області. При цьому, надана до апеляційної скарги копія зави б/н від 30.05.2019 року не підтверджує, що така заява була подана відповідачем і, відповідно, надходила до суду. Таким чином, враховуючи положення п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, місцевий господарський суд на законній правовій підставі розглянув господарський спір у даній справі.

14.11.2019 відповідачем подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи №917/741/19 (вх.№10763), в якому відповідач просить суд долучити до матеріалів справи такі докази: копію акту виявленої невідповідності продукції № від 07.12.2018 та копію акту виявленої невідповідності продукції № від 26.12.2018.

Колегія суддів, розглянувши дане клопотання, зазначає наступне.

Статтею 113 ГПК України встановлено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені,- встановлюються судом.

Статтею 169 ГПК України закріплено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, або на вимогу суду заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Статтею 118 ГПК України встановлено наслідки пропуску процесуальних строків та зазначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.09.2019 було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "Полтавський турбомеханічний завод" на рішення господарського суду Полтавської області від 30.07.2019 по справі № 917/741/19 та, зокрема, встановлено учасникам справи строк до 07.10.2019 для подання заяв, клопотань, тощо.

Однак відповідачем при поданні клопотання про долучення доказів до матеріалів справи №917/741/19 пропущено встановлений даною ухвалою строк для його подання без зазначення причин неможливості подання клопотання у встановлений строк та без відповідного клопотання про поновлення такого строку в порядку ч. 2 ст. 119 ГПК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла висновку про залишення клопотання відповідача від 14.11.2019 без розгляду в порядку ч. 2 ст. 118 ГПК України.

Відповідно до статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Як свідчать матеріали справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, 18.06.2018 між позивачем (постачальник за договором) та відповідачем (покупець за договором) був укладений договір поставки № 1806 (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору на умовах, в порядку та строки, визначені цим Договором, постачальник зобов`язується протягом терміну дії Договору поставляти й передавати у власність покупця, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати майно (далі - товар), перелік і кількість якого визначаються Специфікаціями, які з моменту підписання сторонами й проставляння печаток сторін (при наявності), є невід`ємною частиною цього Договору. Специфікація повинна мати посилання на цей Договір.

В межах виконання зобов`язань за Договором поставки між сторонами були узгоджені дві специфікації, а саме Специфікація № 1 від 18.06.2018, та Специфікація № 2 від 21.11.2018.

Позивач зазначає, що виконання взятих на себе зобов`язань по Специфікації № 1 було проведено зі сторони відповідача належним чином і не є предметом цього позову.

За Специфікацією № 2 від 21.11.2018 (копія Специфікації в матеріалах справи) сторони визначали кількість, номенклатуру та вартість товару який підлягає поставці позивачем відповідачу, а саме, лопатки робочі Б-1134240 в кількості 101 шт., загальною вартістю 1515000,00 грн.

На виконання умов Договору і Специфікації № 2, позивачем 30.11.2018 поставлено відповідачу згідно із видатковою накладною № РН-3 від 30.11.2018 товар (лопатки робочі) в кількості 47 штук на загальну суму 705000,00 грн.

Також, 11.12.2018 відповідачу згідно з видатковою накладною № РН-4 від 11.12.2018 був переданий позивачем товар (лопатки робочі) в кількості 54 шт. на загальну суму 810000,00 грн. Вказані обставини відповідачем визнаються та не заперечуються.

Отримання поставленого Товару здійснювалось уповноваженою особою відповідача згідно із довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей (копії довіреностей № 1943 від 03.12.2018 та № 2029 від 14.12.2018 - в матеріалах справи).

Таким чином на виконання зобов`язання по Специфікації №2 позивачем поставлено товар на загальну суму 1515000,00 грн.

11.01.2019 товар у кількості 7 шт., на загальну суму 105000,00 гривень був повернутий відповідачем позивачу, згідно із накладною № 1 від 11.01.2019.

Копії вказаних видаткових накладних та накладної на повернення частини товару постачальнику додані позивачем до позовної заяви.

Таким чином, загальна вартість товару, який був поставлений позивачем і прийнятий відповідачем на виконання умов Договору поставки складає - 1410000,00 грн.

За приписами п. 2.2. Договору, оплата партії Товару передбаченої конкретною Специфікацією здійснюється в порядку, на умовах та строки визначені такою Специфікацією.

Умовами Специфікації № 2 до Договору передбачені умови оплати - відтермінування платежу 30 календарних днів з моменту повної поставки товару.

Пунктом 6.3. Договору сторони погодили, що в разі несвоєчасної оплати поставленого товару постачальник має право вимагати, а покупець за вимогою постачальника сплачує останньому пеню у розмірі 0,1 % від несвоєчасно сплаченої суми, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в момент прострочення, за кожний день прострочення оплати.

Позивач зазначає, що за видатковою накладною № РН-3 від 30.11.2018 на суму 600000,00 грн. (з врахуванням часткового повернення товару) зобов`язання з оплати за поставлений товар повинно було бути виконано у строк до 30 грудня 2018 року, а за видатковою накладною № РН-4 від 11.12.2018 на суму 810000,00 грн. - до 10 січня 2019 року.

Крім того, позивач стверджує, що в порушення умов договору, відповідачем не була сплачена вартість отриманого товару у визначеному розмірі та в погоджені строки. Протягом січня та лютого 2019 року позивач неодноразово нагадував представникам відповідача про необхідність погашення заборгованості та перерахування коштів. Останні обіцяли погасити заборгованість найближчим часом, однак не погасили.

04.03.2019 позивачем було направлено відповідачу претензію, вих. № 10 про сплату заборгованості за відвантажений товар та пеню за несвоєчасне перерахування коштів.

На підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 1410000,00 гривень сторонами був складений та підписаний 05.03.2019 акт звірки взаємних розрахунків (копія акту звірки - в матеріалах справи).

Крім того, відповідач листом від 18.03.2019 вих. № 12/16-002659 погодився із претензією позивача і визнав факт наявності заборгованості, однак зазначив, що у зв`язку із скрутним матеріальним становищем він не має можливості погасити заборгованість. Також, відповідачем було повідомлено, що при першому надходженні коштів в розпорядження підприємства, заборгованість буде погашена у найкоротші терміни (копія листа - в матеріалах справи).

Позивач у позовній заяві вказує, що, не зважаючи на визнання відповідачем зазначеної заборгованості та запевнення позивача про її сплату при першій можливості, дана заборгованість відповідачем не погашена, у з зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за поставлений товар у розмірі 1410000,00 грн., пеню у розмірі 230409,86 грн. та 3% річних у розмірі 19389,63 грн. на прострочену заборгованість по видатковій накладній № РН-3 від 30.11.2018 за період прострочення з 31.12.2018 по 20.06.2019 та на прострочену заборгованість по видатковій накладній № РН-4 від 11.12.2018 за період прострочення з 11.01.2019 по 20.06.2019. Крім того, позивачем нараховано 58331,70 грн. інфляційних втрат на загальну суму боргу за період з січня по червень 2019 року

Місцевий господарський суд, частково задовольняючи позов, виходив з того, що:

- позивачем поставлено відповідачу товар на суму 705000,00 грн. 30.11.2018 та на суму 810000,00 грн. 11.12.2018. Згідно з умовами Специфікації № 2 відповідач повинен був оплатити отриманий товар протягом 30 календарних днів з моменту повної поставки товару. За Специфікацією № 2 загальна вартість товару, який мав бути поставлений позивачем відповідачу, становить 1515000,00 грн. Таким чином, повна поставка товару відбулася 11.12.2018, отже відповідач повинен був оплатити вказаний у Специфікації № 2 товар до 10 січня 2019 року. Разом з цим, за висновком місцевого господарського суду, позивач неправомірно зазначає, що за видатковою накладною № РН-3 від 30.11.2018 на суму 600000,00 грн. (з урахуванням часткового повернення товару) зобов`язання з оплати за поставлений товар повинно було бути виконано у строк до 30 грудня 2018 року. Заборгованість відповідача за товар поставлений по Специфікації № 2 становить 1410000,00 грн. Строк оплати вказаного зобов`язання настав і в матеріалах справи відсутні докази погашення відповідачем вказаної суми боргу. Таким чином місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення 1410000,00 грн. заборгованості за поставлений товар є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню.

- перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та пені, місцевий господарський суд встановив, що позивач безпідставно нараховує пеню та річні на суму боргу у розмірі 600000,00 грн. по видатковій накладній № РН-3 від 30.11.2018 за період з 31.12.2018 по 10.01.2019, оскільки відповідач повинен був оплатити вказаний у Специфікації № 2 товар (в тому числі і товар поставлений за видатковою накладною № РН-3 від 30.11.2018) до 10 січня 2019 року. З врахування зазначеного, судом першої інстанції здійснено перерахунок пені та річних за період з 11.01.2019 по 20.06.2019 та встановлено, що стягненню підлягає пеня у розмірі 221736,99 грн. та 3% річних у розмірі 18658,36 грн. В іншій частині стягнення пені та річних позов задоволенню не підлягає, як безпідставний.

- при нарахуванні суми інфляційних втрат позивачем не дотримано вимоги п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", відповідно до якого індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Таким чином, за висновком господарського суду першої інстанції, стягненню підлягають інфляційні втрати за загальний період з лютого по червень 2019 року в розмірі 36939,14 грн. В іншій частині стягнення інфляційних втрат позов задоволенню не підлягає.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову: стягнення з відповідача на користь позивача 1410000,00 грн. основного боргу, 221736,99 грн. пені, 18658,36 грн. 3% річних, 36939,14 грн. інфляційних втрат та відмову в іншій частині позову.

Колегія суддів погоджується із даним висновком господарського суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 692, ст. 693 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов`язковість договору для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, позивачем поставлено відповідачу товар на суму 705000,00 грн. 30.11.2018 та на суму 810000,00 грн. 11.12.2018, а всього на 1515000,00 грн.

Згідно з умовами Специфікації № 2 відповідач повинен був оплатити отриманий товар протягом 30 календарних днів з моменту повної поставки товару.

За Специфікацією № 2 загальна вартість товару, який мав бути поставлений позивачем відповідачу становить 1 515 000,00 грн.

Таким чином, повна поставка товару відбулася 11.12.2018.

Тобто, як правильно зазначив місцевий господарський суд в своєму рішенні, відповідач повинен був оплатити вказаний у Специфікації № 2 товар до 10 січня 2019 року.

Разом з цим, є безпідставними твердження позивача про те, що за видатковою накладною № РН-3 від 30.11.2018 на суму 600000,00 грн. (з врахуванням часткового повернення товару) зобов`язання з оплати за поставлений товар повинно було бути виконано у строк до 30 грудня 2018 року, оскільки це не узгоджується із умовами Специфікації №2 щодо оплати товару протягом 30 календарних днів лише з моменту повної поставки товару, тобто як товару за видатковою накладною № РН-3 від 30.11.2018, так і товару за накладною накладною № РН-4 від 11.12.2018

Як було правильно встановлено місцевим господарським судом, заборгованість відповідача за товар поставлений по Специфікації № 2, враховуючи повернення товару на суму 105000,00 грн., становить 1410000,00 грн. і строк оплати вказаного зобов`язання настав.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази погашення відповідачем вказаної суми боргу.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність стягнення з відповідача на користь позивача 1410000,00 грн.

Згідно п. 6.3. Договору у разі несвоєчасної оплати поставленого товару постачальник має право вимагати, а покупець за вимогою постачальника сплачує останньому пеню у розмірі 0,1 % від несвоєчасно сплаченої суми, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в момент прострочення, за кожний день прострочення оплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту наданого позивачем розрахунки 3% річних та пені суд вбачається, що позивач безпідставно нараховує відповідачеві пеню та річні на суму боргу у розмірі 600000,00 грн. по видатковій накладній № РН-3 від 30.11.2018 за період з 31.12.2018 по 10.01.2019, оскільки, як вже зазначалося, відповідач повинен був оплатити вказаний у Специфікації № 2 товар (в тому числі і товар поставлений за видатковою накладною № РН-3 від 30.11.2018) до 10 січня 2019 року.

Таким чином, місцевий господарський суд цілком правомірно здійснив перерахунок пені та річних за період з 11.01.2019 по 20.06.2019 та встановив, що з відповідача на користь позивача стягненню підлягає пеня у розмірі 221736,99 грн. та 3% річних у розмірі 18658,36 грн. В іншій частині стягнення пені та річних позов задоволенню не підлягає, як безпідставний.

Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат, слід заначити про таке.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", відповідно до якого індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зі змісту наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат вбачається, що позивачем при його здійсненні не врахованого вищезазначених особливостей визначення розміру інфляційних втрат, а тому, як правильно зазначив господарський суд першої інстанції, при здійсненні їх перерахунку колегія суддів встановила, що стягненню підлягають інфляційні втрати за загальний період з лютого по червень 2019 року в розмірі 36939,14 грн. В іншій частині стягнення інфляційних втрат позов задоволенню не підлягає.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що позивач обов`язок з повної поставки партії Товару у кількості 101 шт. відповідно до умов Специфікації не виконав, так як наявними у матеріалах справи доказами, а саме : видатковими накладними №РН-3 від 30.11.2018 та №РН-4 від 11.12.2018 та накладною на повернення товару №1 від 11.01.2019, встановлено, що позивач зобов`язання з поставки партії товару, передбаченого Специфікацією виконав частково, а саме: поставив Товар у кількості 94 штук загальною вартістю 1 410 000,00 грн. У той же час доказів виконання позивачем зобов`язань із допоставки товару належної якості у кількості 7 шт. на загальну суму 105000,00 грн. або внесення змін до Специфікації щодо зменшення кількості і вартості партії товару матеріали справи не містять.

Однак колегія суддів не може погодитися із такими твердженнями відповідача, зважаючи на таке.

Як вже зазначалося, пунктом 1.1. договору поставки передбачено, що на умовах, в порядку та строки, визначені договором, постачальник зобов`язується протягом терміну дії Договору поставляти і передавати у власність покупця, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати майно (товар).

За вимогами п. 2.2. договору, оплата партії товару передбаченої конкретною Специфікацією, здійснюється в порядку на умовах та строки визначені такою Специфікацією.

Умовами Специфікації № 2 до Договору поставки передбачені умови оплати - відтермінування платежу 30 календарних днів з моменту повної поставки товару.

Позивачем поставлено відповідачу товар на суму 705000,00 грн. 30.11.2018 та на суму 810000,00 грн. 11.12.2018.

Отже станом на 11.12.2018 відбувся юридичний факт повної поставки товару.

При цьому, слід зазначити, що після поставки позивачем на адресу відповідача 11.12.2018 товару в повному обсязі, відповідачем протягом 30 календарних днів з дня повної поставки не було висловлено жодних претензій щодо кількості та якості поставленого товару.

Таким чином, з урахуванням умов Специфікації №2, відповідач повинен був розрахуватись за весь обсяг поставленого Товару у строк до 10 січня 2019 року. З 11 січня 2019 року вже має місце прострочка виконання грошового зобов`язання зі сторони відповідача.

11.01.2019 року, тобто в день, коли вже мала місце прострочка виконання грошового зобов`язання, за взаємною домовленістю сторін, товар у кількості 7 штук, на загальну суму 105000,00 гривень був повернутий відповідачем позивачу згідно із накладною № 1 від 11.01.2019. Дослідженням вказаної накладної встановлено, що причини повернення частини товару не зазначені.

Проте, у визначений Договором строк відповідач не здійснив оплату поставленого товару, як не зробив цього і на час прийняття рішення судом першої інстанції.

Посилання відповідача на факт поставки неякісного товару не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи.

Зі змісту договору вбачається, що процедура приймання поставленого товару узгоджена сторонами у пунктах 4.1.- 4.4. договору.

Так, відповідно до положень пункту 4.2. Договору, у випадку виявлення в процесі приймання невідповідності Товару умовам Договору (неякісний, некомплектний, недопоставлений, незамовлений, в ушкодженій упаковці, бувший у використані та ін.) або при виявленні будь- якої невідповідності в документах кількості та /або номенклатури фактично поставленого Товару, покупець приймає такий Товар на зберігання і викликає для участі в прийманні товару та складанні двостороннього акту представника постачальника. Датою направлення виклику вважатиметься дата його направлення електронною поштою або факсом за реквізитами зазначеними в розділі 11 даного Договору. У разі направлення виклику засобами поштового зв`язку виклик вважається отриманим через 5 ( п`ять) днів від дати його направлення. При неявці або відмові від прибуття представника Постачальника після належного повідомлення (електронною поштою або по факсу) у триденний строк від дати направлення виклику, приймання Товару по якості та / або кількості, а також складання актів про нестачу, некомплектність, неякість, приховані недоліки поставленого товару, проводиться на розсуд Покупця за участю Представника незалежного експерта або односторонньо Покупцем, за результатами приймання Товару, який не відповідає умовам Договору оформлюється відповідним Актом, складеним Покупцем у довільній формі.

Згідно з вимогами п. 4.3 договору постачальник протягом 20 календарних днів з моменту підписання або одержання від покупця (при неявці представника постачальника) акту, складеного в процесі приймання товару, за свій рахунок, на вибір покупця, зобов`язаний допоставити (доукомплектувати) товар або замінити товар неналежної якості на умовах DDP- місцезнаходження покупця.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачем позивачеві жодного повідомлення та виклику про виявлення товару неналежної якості, як відсутні і докази направлення відповідачем позивачеві акту про виявлені при прийманні товару недоліки, який, за вимогами даних умов договору, має бути складений за участю позивача.

Також відсутні в матеріалах справи і докази надсилання позивачем відповідачеві листів з вимогами допоставити повернутий товар.

Таким чином, позивачем не доведено факту виявлення ним поставки позивачем товару неналежної якості та його повернення позивачеві за встановленою договором процедурою як не доведено і факту виникнення у позивача обов`язку допоставити товар.

Також, як вже зазначалося, що 04.03.2019 року відповідачу позивачем було направлено претензію за вих. № 10 про сплату заборгованості за відвантажений товар та пеню за несвоєчасне перерахування коштів.

Відповідач листом від 18.03.2019 року за вих. № 12/16-002659 погодився із претензією позивача і визнав факт наявності заборгованості, однак, в зв`язку зі скрутним матеріальним становищем зазначив що не має можливості погасити її. Також, Відповідачем було повідомлено, що при першому надходженні коштів в розпорядження підприємства, заборгованість буде погашена у найкоротші терміни.

Крім того, на підтвердження наявності простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 1410000,00 гривень сторонами був складений та підписаний 05.03.2019 року акт звірки взаємних розрахунків, який за своєю суттю є документом, що підтверджує наявність або відсутність заборгованості за результатами здійснення господарської операції.

Також апелянт вказує на те, що сторони у пункті 7.2 договору поставки №1806 від 18.06.2018 встановили третейське застереження про передачу всіх розбіжностей або претензій, які виникають між сторонами цього договору на остаточне вирішення Постійно діючого Третейського суду при федерації роботодавців України, а тому, з урахуванням пункту 7 частини 1 статті 226 ГПК України та поданої 30.05.2019 відповідачем засобами поштового зв`язку на адресу господарського суду Полтавської області заяви про залишення позову без розгляду, позов у даній справі слід було залишити без розгляду. Проте, заява відповідача від 30.05.2019 про залишення позову без розгляду в матеріалах справи відсутня, а місцевий господарський суд розглянув справу за наявними у ній доказами.

Проте колегія суддів не може погодитися із таким посиланням відповідача, зважаючи на таке.

За вимогами п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази подання відповідачем письмової заяви щодо залишення позову без розгляду в межах розгляду справи № 917/741/19 .

Додана до апеляційної скарги копія заяви без номера від 30.05.2019 року не містить жодних позначок поштового відділення про її направлення на адресу суду першої інстанції, як не містить і відповідного штампу канцелярії місцевого господарського суду про її надходження на адресу суду від відповідача.

Таким чином, відповідачем не доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту подання ним в порядку п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України до суду першої інстанції заперечень проти розгляду спору в господарському суді.

Отже місцевий господарський суд на законній правовій підставі розглянув господарський спір у даній справі.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Оскільки апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, то, з урахуванням положень статті 129 ГПК України, здійснені ним судові витрати за апеляційною скаргою відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 129, статтею 269, пунктом 1 статті 275, ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 30.07.2019 по справі № 917/741/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20.11.2019

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль