РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

29.10.2019Справа № 910/6092/19

За позовом Центрального управління Військової служби правопорядку (по м. Києву і Київській області) (військова частина НОМЕР_1 ) (м. Київ)

До Приватного акціонерного товариства Київстар (м. Київ)

Про стягнення 154.301,42 грн.

Суддя Ващенко Т.М.
Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Євтєхов Є.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Центральне управління Військової служби правопорядку (по м. Києву і Київській області) (військова частина НОМЕР_1 ) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства Київстар про стягнення 154.301,42 грн. за надані послуги з утримання обладнання за Договором № 1 від 06.11.00.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.05.19. відкрито провадження у справі № 910/6092/19 та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

07.06.19. відповідачем подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому викладено клопотання про застосування строку позовної давності та витребування від позивача належним чином засвідченої копії повного тексту аудиторського звіту від 10.02.17. № 234/40/1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.19. відмовлено в задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства Київстар про витребування доказів.

Судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Разом з тим 16.07.19. позивачем подано відповідь на відзив, та відповідачем 22.07.19. подано заперечення на відповідь на відзив.

Враховуючи вказане та з підстав, визначених ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.19., судом ухвалено розгляд справи № 910/6092/19 здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12.09.19.

Позивач в судове засідання 12.09.19. явку свого повноважного представника не забезпечив.

Відповідач в судове засідання 12.09.19. не з`явився, проте 05.09.19. подав клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.19. відкладено підготовче засідання у справі на 03.10.19.

03.10.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 22.10.19.

22.10.19. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви до 29.10.19.

Позивач в судове засідання 29.10.19. явку свого повноважного представника не забезпечив.

Відповідач в судовому засіданні 29.10.19. проти позову заперечував.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 29.10.19. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача проти них, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено Договір № 1 на надання послуг з утримання обладнання від 06.11.2000., за яким відповідач сплачував позивачу плату за отримання обладнання. Однак, Територіальним управлінням внутрішнього аудиту військових частин за результатами аудиту фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.07.11. по 30.06.16. встановлено факт недоотримання військовою частиною НОМЕР_1 фінансових ресурсів за виконання договірних зобов`язань від відповідача на суму 154301,42 грн за період з квітня 2009 року по червень 2011 року.

За вказаних підстав, з посиланням на приписи ч. 1 ст. 652 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 154.301,42 грн недоплати за надані послуги з утримання обладнання.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

06.11.2000. між Військовою комендатурою міста Києва (Центральним управлінням Військової служби правопорядку (по м. Києву і Київській області) (військова частина НОМЕР_1 )) (далі Виконавець) та ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем.» (найменування змінено на Приватне акціонерне товариство Київстар) (далі Замовник) було укладено Договір № 1 на надання послуг з утримання обладнання (далі Договір), за умовами якого (пункти 1.1, 1.2) на підставі взаємної згоди сторін Замовник передає, а Виконавець приймає на утримання і розміщує в погоджених сторонами місцях (Місце розташування) обладнання базової станції стільникового зв`язку комунікаційної мережі Замовника та антенно-фідерні пристрої зазначеної станції, які надалі разом іменуються RBS. Місце розташування визначене сторонами у будівлі, яка належить Виконавцеві на правах оперативного управління за адресою: м. Київ, вул. січневого повстання, б. 1 і складається з окремого приміщення площею 6 кв.м на технічному поверсі для розміщення радіотехнічної апаратури та майданчика площею 2 кв.м на даху будівлі для встановлення антенно-фідерних пристроїв.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Строк дії Договору сторонами погоджено пунктом 7.1 з дати укладення до 07.11.03. з можливістю подальшої пролонгації. За 2 місяці до закінчення строку дії Договору сторона, яка бажає припинити його дію або продовжити її з коригуванням умов Договору, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблене, Договір вважається продовженим на слідуючий трирічний строк.

Сторонами не заперечується, що Договір діяв до 30.04.13.

Відповідно до п. 3.1 Договору загальна місячна плата за надання Виконавцем обумовлених Договором послуг становить 240,00 грн на місяць з врахуванням ПДВ.

За 2 тижні до закінчення кожного року дії Договору, або при його переукладенні, або у випадках змін в законодавстві України, сторони за взаємним погодженням можуть здійснювати перерахунок розміру плати за надання послуг, що оформлюється окремим доповненням до Договору. До моменту укладення такого Доповнення умови та порядок розрахунків по Договору є незмінним. (п. 3.6 Договору).

Усі зміни, доповнення та додаткові угоди до Договору повинні оформлюватися у письмовій формі і вступають в силу з дати їх підписання уповноваженими представниками обох сторін. Розгляд відповідних пропозицій і надання відповіді здійснюється сторонами у двотижневий термін (п. 8.3 Договору).

Додаткову угоду № 1 до Договору сторонами до матеріалів справи не подано.

Додатковою угодою № 2 від 01.09.11. до Договору сторони, крім іншого, погодили, що за домовленістю сторін загальна місячна плата за надання Виконавцем Замовнику обумовлених Договором послуг з урахуванням відповідних витрат і нарахувань Виконавця (без вартості компенсації електроживлення RBS) становить 8872,45 грн з ПДВ. За умов інфляції місячна плата за надання послуг, встановлена в п. 3.1 Договору, коригується на офіційно встановлений індекс інфляції.

Додатковою угодою № 3 від 01.10.11. до Договору сторони, крім іншого, погодили, що за домовленістю сторін загальна місячна плата за надання Виконавцем Замовнику обумовлених Договором послуг з урахуванням відповідних витрат і нарахувань Виконавця (без вартості компенсації електроживлення RBS) становить 7401,10 грн на місяць без ПДВ.

Жодних інших доповнень чи додаткових угод до Договору, укладених після 01.10.11. до матеріалів справи сторонами не подано та підтверджено, що розмір орендної плати, встановлений Договором та додатками до нього сплачений відповідачем позивачу в повному обсязі.

Отже, як встановлено судом, за умовами Договору сторони узгодили щомісячну вартість послуг.

Тобто, сторонами в договорі в розумінні приписів ст. 189 Господарського кодексу України узгоджено істотну умову договору ціну, за якою позивач зобов`язався протягом визначеного в договорі строку надавати послуги, а замовник зобов`язався оплачувати вартість наданих послуг.

При цьому, встановлена між позивачем та відповідачем ціна вартості надання послуг є вільною ціною, не відноситься до державних регульованих цін, у зв`язку з чим сторони, як суб`єкти господарювання на діяльність яких не поширюється обов`язок встановлення державних регульованих цін на певні товари, самостійно за двосторонньою згодою у відповідності до ст. 190 Господарського кодексу України встановили вільну ціну вартості надання послуг, які у даному правочину виступали як об`єкти цивільного права з вільною оборотоздатністю, що узгоджується і з приписами ст.ст. 177, 178, 190 Цивільного кодексу України.

В свою чергу, позивач не позбавлений був права погодити з відповідачем вищу щомісячну ціну надання послуг, однак, вказаного не вичинив.

Щодо посилання позивача на аудиторський звіт № 234/40/1 від 10.01.17. про результати аудиту фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.07.11. по 30.06.16. яким визначено недоотримання військовою частиною НОМЕР_1 фінансових ресурсів за виконання договірних зобов`язань від відповідача на суму 154301,42 грн за період з квітня 2009 року по червень 2011 року, суд відзначає наступне.

Вказаний аудиторський звіт не є належним, допустимим та достатнім доказом в розумінні ст. ст. 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України наявності заборгованості відповідача, оскільки не є первинним документом та не носить обов`язковий характер. Крім того, суд враховує і те, що за умови існування між сторонами договірних відносин, посилання позивача як на підставу задоволення позовних вимог на те, що в аудиторському звіті зазначено виявлені порушення - є необґрунтованим, оскільки виявлені порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору, а лише можуть бути підставою для притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому законом порядку.

Посилання позивача на приписи ч. 1 ст. 652 ЦК України, як на підставу наявності обов`язку у відповідача сплатити позивачу грошові кошти, не приймається судом, оскільки:

Приписами ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України визначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що. якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно з ч. 2 ст. 652 ЦК України, якщо сторони не досягай згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і

позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, положення ч. 1 ст. 652 ЦК України є підставою для зміни договору, в тому числі в частині розміру плати за надані послуги, чи його розірвання, а не підставою для стягнення грошових коштів на підставі аудиторського звіту.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності залишена судом без розгляду на те, що за приписами п.2.2 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Отже, з огляду на висновки суду щодо наявності самостійних підстав для відмови в задоволенні позову, заява Приватного акціонерного товариства Київстар про застосування строків позовної давності залишена без розгляду.

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд зазначає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 154.301,42 грн недоплати за надані послуги з утримання обладнання не є обґрунтованими і задоволенню не підлягають.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 20, 56, 58, 73-80, 86, 88, 123, 124, 129, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 12.11.19.

Суддя Т.М. Ващенко